Катлийн Уинзор
Вечната Амбър

Превод от английски: Ралица Кариева, 1990

chitanka.info

Но, за бога! Какво време и какъв свят — да не може човек да живее, без да бъде хитрец и лицемер.

Самуел Пейпис

Предисловие

1644 г.

Стаичката беше топла и влажна. Силни гръмотевици разтърсваха стъклата, светкавиците сякаш браздяха самата стая. Никой не дръзваше да каже това, което всички мислеха — че тази буря, страшна дори за средата на март, беше сигурно някаква лоша поличба.

От стаята, както повечето стаи на родилки, бяха извадени по-голямата част от мебелите. Бяха оставили само леглото — високо, с ленени завеси, — до което стигаха по стъпала, половин дузина ниски столове и родилния стол на акушерката със странични облегалки, полегат гръб и изрязана седалка. Близо до камината имаше маса с оловен леген, кафява връв и нож, бутилки и буркани с мехлеми, както и купчина от фини бели долни дрехи; до леглото — празна още, много стара, покрита люлка.

Жените от селото в пълно мълчание гледаха към леглото с напрегнати и неспокойни лица. Съчувствие, тревога и разбиране се четеше в очите им, които отскачаха от малкото червено бебе, легнало до жената, току-що родила, към потъналата в пот акушерка, надвесена с ръце под разстланите одеяла. Друга една жена, също бременна, се приближи до детето изплашена и смутена. Изведнъж бебето пое дъх, кихна, отвори уста и почна да реве. Жените си отдъхнаха облекчени.

— Сара! — каза тихо акушерката.

Бременната жена вдигна очи. Те размениха няколко думи на нисък глас, сетне — докато акушерката се настани при камината, за да къпе детето в едно коритце, пълно с червено топло вино — другата жена пъхна ръце под покривката и почна с леки и уверени движения да мачка корема на майката. Изражението на безпокойство, граничещо с ужас, изчезна бърже, щом жената от леглото бавно отвори очи и я погледна.

Лицето й беше изпито и изострено от продължителното страдание, с очи, потънали сред тъмните кръгове. Само леките й руси коси, разпръснати безредно около главата, изглеждаха още живи. Когато заговори, гласът й прозвуча слабо и глухо, почти като шепот:

— Сара! Сара! Моето бебе ли плаче?

Без да прекъсне работата си, Сара кимна утвърдително и се насили за мигновена лъчезарна усмивка.

— Да, Джудит! Вашето бебе, вашата дъщеря.

Острите гневни крясъци на детето изпълваха стаята.

— Моята… дъщеря?

Колкото и да беше изтощена, разочарованието й бе явно.

— Момиче — повтори тя, шепнейки уморено и разочаровано. — Но аз желаех момче. Джон би искал син!

Очите й се напълниха със сълзи, отрониха се от ъгълчетата им и се търкулнаха по слепоочията. Тя обърна мъчително глава, сякаш за да не чува крясъците на детето.

Ала бе твърде изтощена, за да бъде погълната от това. Малко по-малко я обземаше сънливо отпускане. Усещането бе почти приятно и понеже то я завладявате телом и духом, тя му се предаде, сякаш за да се освободи от агонията през двата дни. Жената чувстваше лекото бързо туптене на сърцето си. Сега тя беше завлечена във водовъртеж, после от някаква вихрушка, която я отнасяше все по-бързо — имаше усещането, че нещо я тегли вън от самата нея, вън от стаята — запокитена във времето и пространството.

Естествено, Джон нямаше да има нищо против, че е момиче. Той щеше да го обича — а после щяха да дойдат и момчета — момчета и още момичета. Сега, когато първото бебе се роди, следващия път щеше да бъде по-леко. Нейната майка бе казвала това, а тя бе родила девет деца.

Джудит си представи лицето на Джон от стъписването и изненадата, когато щеше да му каже, че е станал баща, и после — внезапния изблик на щастие и гордост. Усмивката му бе широка, а белите зъби блестяха на загорялото лице; очите му я съзерцаваха влюбено, както последния път, когато се бяха видели. Тия очи си спомняше винаги — с цвят на кехлибар, подобно чаша бира, огряна от слънчев лъч, с блестящи зелени и кафяви точици около зениците. Някаква странна сила излъчваха тия очи, сякаш цялото му същество бе съсредоточено в тях.

През цялата си бременност се надяваше, че детето ще има очите на Джон; желанието й бе толкова силно и никога не се усъмни, че няма да се сбъдне.

Още когато бе съвсем малко момиче, Джудит знаеше, че един ден ще се омъжи за Джон Мейнуоринг, който след смъртта на баща си ще наследи Росуудското графство. Нейното семейство принадлежеше към стар английски род — наричан бе Де Мариско, когато неговите предци бяха дошли заедно с нормандския завоевател, но през вековете името му се бе преобразило на Мерш. Мейнуоринговци, от друга страна, бяха засилили още през миналия век своята власт, тъй като си бяха разделили наследството на католическата църква. Поради съседството на именията им между двете семейства се бяха създали от три поколения насам приятелски връзки. Нямаше нищо по-естествено от това, най-големият син на Мейнуоринговци да се ожени за най-голямата дъщеря на Мершовци.

Джон бе с осем години по-голям от нея и дълго време не й обръщаше внимание, макар да смяташе със сигурност, че ще се оженят един ден; договорът за годеж бе подписан още когато той бе дете, а Джудит бебе. През следващите години, когато растяха, го виждаше често, понеже идваше в Роуз Лоун да язди, да ходи на лов и да са упражнява във фехтовка с четиримата по-възрастни братя на Джудит, но той се интересуваше от нея не повече отколкото от собствените си сестри и отвръщаше с благосклонно равнодушие на нейното плахо възхищение. Джон замина да следва първо в Оксфорд, сетне в продължение на около година в Иннър Темпъл[1] и накрая на обиколка из Европа. При завръщането си намери едно възхитително младо шестнадесетгодишно момиче и се влюби в него. Понеже Джудит го бе обичала винаги и техните семейства се разбираха отлично, нямаше причина да отлагат. Сватбата бе насрочена за месец август — месеца, в който почна войната.

Бащата на Джудит, лорд Уилям Мерш, се обяви веднага на страната на краля, докато граф Росууд — както и доста други — се колеба няколко седмици, преди да се присъедини към парламентаристите[2]. Джудит ги бе слушала да спорят от време на време повече от година насам; но макар и да се гневяха и да стигаха често до крясъци и вдигнати юмруци, накрая се помиряваха и изпиваха по чаша вино заедно. Тя не предполагаше ни най-малко, че тия спорове можеха да променят целия й живот!

Граф Росууд бе заявил сто пъти, че понася абсолютизма на Чарлс I, но не и църковната политика на Лауд, а лорд Мерш бе убеден, че неговият приятел в решителния момент ще проумее и ще се нареди на страната на краля. Когато Росууд не го направи, той бе потресен, изпълнен с горчивина и омраза. Джудит не бе разбрала, че в Англия има гражданска война, докато майка й каза хладно, че не трябва да мисли за Джон Мейнуоринг и че тази женитба не ще се осъществи никога.

Смаяна, Джудит се съгласи с кимане на глава, без да повярва. Войната, чуваше баща си, ще свърши след три месеца и тогава ще забравят кавгите и ще станат пак добри приятели. Ще остане в живота им само като неприятен епизод; нищо съществено не ще се промени, никакъв сериозен проект не ще бъде изменен, никакъв семеен обичай. И не ще засегне нито нея, нито някого от тия, дето познаваше.

Но когато Джон дойде да се сбогува с нея, преди да замине за войсковата си част, лорд Уилям го посрещна на кон, разгневен и заплашителен, и му забрани да влезе в имението. Като научи това, Джудит плака с часове — той тръгна на война, без дори да се целунат.

Подир няколко дни лорд Уилям и четиримата братя на Джудит отидоха да се присъединят към краля, следвани почти от всички здрави мъже от имението и от селото. Войната започна и тя изпита ненавист към нея, възмути се от нахлуването й в спокойния, щастлив и приятен дотогава живот.

Както бе предсказал лорд Уилям, роялистите имаха успехи. Племенникът на Негово величество, красивият гигант принц Рупърт, печелеше победа след победа, така че цяла Англия с изключение на югоизточната област беше минала в ръцете на краля. Ала бунтовниците не се отказваха от борбата и месеците започнаха да се проточват.

Джудит бе заета, защото сега, когато мъжете отсъстваха, имаше много работа. Нямаше време да се упражнява в танци и пеене, да бродира или да плете. Но въпреки работата си продължаваше да мисли за Джон Мейнуоринг, като се питаше кога ще се върне при нея и си правеше планове за едно бъдеще, което войната не би променила. Майка й отгатваше лесно причината за замисленото спокойствие на Джудит и нетърпеливо й заповяда да изгони от мисълта си спомена за Джон. Тя й даде да разбере, че лорд Уилям и самата тя имат предвид друга женитба, по-подходяща, с мъж, чиято привързаност към краля е неоспорима.

Джудит нямаше намерение да забрави Джон. Не можеше да мисли за женитба с друг мъж, тъй както не би приела да й наложат някакъв нов бог.

След пет месеца от заминаването си Джон бе успял да й изпрати писъмце, в което й пишеше, че е добре и я обича: „Ние ще се оженим, Джудит, щом войната свърши, каквото и да казват родителите ни!“ И прибавяше — удаде ли се случай, ще стори всичко да я види.

Едва в средата на юни можа да изпълни обещанието си. Джудит измисли някаква история пред майка си, препусна на кон за срещата на брега на рекичката между двете имения. За първи път, откакто се познаваха, се виждаха съвършено сами, свободни, без някой да бди над тях; Джудит бе изпитвала предварително страх, нервност и стеснение, но щом слезе от коня, се хвърли в обятията му без колебание и тревога. Никога не се бе чувствала тъй уверена в себе си.

— Разполагам с малко време, Джудит — каза бързо той, прегръщайки я. — Дори не би трябвало да бъда тук. Но трябваше да дойда! Позволете ми да ви погледам. О! Колко сте красива, по-красива, отколкото ви бях запомнил.

Тя отчаяно се притисна в него, като си мислеше, че никога няма да го остави да замине отново.

— О! Джон! Джон! Мили, как ми липсвахте!

— Чудесно е, че ми говорите тъй. Толкова се боях заради това, че нашите родители се карат. Затова пък ние се обичаме не по-малко…

— Не по-малко? — извика тя, задавена от сълзи на боязън и щастие. — О! Джон! Ние се обичаме много повече. Не знаех колко ви обичах, преди да заминете, боях се, че… О! Тази ужасна, ужасна война! Мразя я! Кога ще свърши, Джон? Скоро ли?

И тя го погледна като малко момиче, което моли за благоволение, с големите си замислени и уплашени сини очи.

— Скоро, Джудит!

Лицето на Джон се помрачи, остана за миг мълчалив, докато тя го наблюдаваше с безпокойство, а уплахата се промъкваше в нея.

— Няма ли да е скоро, Джон?

Той прокара ръка около кръста й и те тръгнаха бавно по брега на реката. Небето беше лазурно, изпъстрено с големи къделести облаци, като след порой; въздухът бе влажен и миришеше на мокра пръст; край бреговете стърчаха нежни елхи и върби; белите гладиоли бяха цъфнали.

— Не вярвам, че войната ще свърши веднага, Джудит — каза той най-сетне. — Може да трае още дълго, години може би.

Джудит спря и го загледа невярващо. На седемнадесет години шест месеца са цял век; една година — цяла вечност! Тя не можеше и не искаше да си представи, че годините ще текат така и те ще бъдат разделени един от друг.

— Години, Джон! — провикна се тя. — Но това е невъзможно. Какво ще правим? Ще остареем, преди да сме започнали да живеем! Джон…

Тя го хвана изведнъж за ръката.

— Вземете ме с вас! Ще се оженим веднага. О, няма значение как ще живея — каза тя бързо, виждайки, че той се готвеше да я прекъсне. — Други жени следват мъжете си на бойното поле, зная това, мога и аз да направя същото! Не се боя от нищо, мога…

— Джудит, мила… — Гласът му беше умоляващ, очите — нежни и пълни с тревога… — Ние не можем да се оженим сега. Заради вас не бих сторил това за нищо на света! Вярно е — има жени, които следват мъжете на бойното поле, но не жени като вас, Джудит. Не, мила моя, ние не можем нищо да направим; трябва да чакаме — войната ще свърши един ден. Не може да трае вечно…

Неочаквано всичко, което се бе случило през последната година, започна да й се струва действително, болезнено и с постоянен смисъл. Той щеше да замине скоро, днес дори — и кога ще го видя отново? Не ще го видя с години — може би никога! Ами ако го убият? Отпъди бързо тази мисъл. Безполезно бе да си прави илюзии. Войната бе действителност. Тя щеше да засегне техния живот. Беше преобърнала вече всичко онова, което Джудит очакваше — онова, в което тя вярваше, — войната можеше да й отнеме нейното бъдеще, да превърне в прах най-простичките желания и стремежи…

— Но, Джон — извика тя с горчив протест, — какво ще стане тогава с нас? Какво ще правите, ако кралят излезе победител? И какво ще стане с мене, ако победи парламентът? О! Джон, страхувам се! Как ще свърши всичко това?

Джон се обърна със стиснати челюсти.

— За бога! Джудит, не зная! Какво става с хората, когато една война свърши? Ще се наредим по един или друг начин, предполагам!

Джудит закри изведнъж лицето си с ръце и почна да плаче, загубвайки всякакво самообладание, обхваната от чувството на преживяната самота и от тази, която я чакаше занапред, Джон я взе отново в обятията си, като се опита да я успокои и утеши.

— Не плачете, скъпа Джудит. Аз ще се върна. Един ден ние ще имаме свой дом, свое семейство. Един ден ще бъдем един до друг.

— Един ден, Джон! — Тя се впи отчаяно в него; лицето й изразяваше ужас, а очите й — безразсъдство. — Един ден! Но ако тоя ден не настъпи никога!

След един час той замина, а Джудит се върна у дома си спокойна и честита, по-доволна от всеки друг път в живота си. Защото сега — независимо какво щеше да се случи, кой щеше да спечели или да загуби войната — те бяха сигурни един в друг. Понякога можеха да се отдалечават един от друг, но никога вече не можеха да бъдат разделяни. Животът й изглеждаше по-прост и по-пълен.

Най-напред мисълта да зърне майка си, да я погледне в лицето я смущаваше и плашеше. Също както някога, когато беше малко момиченце и когато лейди Анна знаеше винаги — без да я погледне — дали бе сторила или не някоя глупост. Но след като първите дни преминаха без всякакъв инцидент, Джудит се отдаде на насладата на спомена. Тя си припомни всички усмивки, всички целувки, всички движения и любовни думи, съхранявайки ти като скъпи съкровища, за да стопля и огрява с тях своите самотни часове, за да се утешава в мигове на съмнения и да пропъжда мрачните страхове, когато я обхванат.

След един месец се получи новината за голяма победа на роялистите при Раундуей Даун и лорд Уилям писа на жена си, че мирът е близък. Надеждите на Джудит достигнаха див оптимизъм въпреки изявленията на лейди Анна, която твърдеше строго, че ни Джон Мейнуоринг, ни някой друг от семейството му ще стъпи някога в Роуз Лоун.

Само да свърши веднъж войната, не е важно как, те ще намерят решение на проблемите си — Джон бе заявил това.

И тогава разбра, че е бременна.

От известно време усещаше странни признаци, но си мислеше, че е леко неразположение, и изведнъж разбра. Сътресението я накара да пази леглото в продължение на няколко дни. Не можеше да се храни, ставаше все по-бледна и по-слаба. Когато майка й влизаше в стаята, където лежеше, тя я следеше с болезнен страх, плашейки се от най-беглия й поглед, от всяка нейна дума, уверена, че подозира нещо, че долавя някакво прозрение в гласа й. Не дръзваше да си помисли за това, което би се случило, ако истината бъде открита един ден. Защото гневът и предубеждението на нейния баща биха били толкова силни, че той навярно ще намери Джон, за да го убие. Ето защо, преди още нейната бременност да стане видима, трябваше да замине, да отиде при Джон — независимо къде се намираше той! Тя не можеше да роди незаконно дете; това щеше да бъде за семейството й петно, което нищо не би могло да заличи.

Лорд Уилям се върна през септември, тържествуващ и преизпълнен с истории за успехите на роялистите.

— Те не ще бъдат в състояние да ни се противопоставят още месец — потвърди той.

Джудит, която не бе получила никаква вест от Джон слушаше жадно баща си, надявайки се, че той ще произнесе поне името му или ще намекне, че нейният любим е жив и здрав. Но лорд Уилям не каза нищо в присъствие на дъщеря си; и майка й запази същото мълчание.

Държаха се така, сякаш Джон Мейнуоринг никога на е съществувал.

И изведнъж вестта, че са й избрали съпруг.

Едмънд Мортимър, Редклифски граф. Джудит го бе срещнала преди година и половина, когато бе дошъл в Роуз Лоун. Беше тридесет и пет годишен, вдовец отскоро и баща на едно момченце. Всичко, каквото тя можеше да си спомни за него, бе, че не й беше симпатичен. Той нямаше повече от метър и шестдесет и нещо, с деликатна структура и много едра за тесните му рамене глава, както и крехко тяло. Чертите му бяха аристократически: тесен нос, стиснати устни и макар очите му да бяха твърди и студени, те издаваха строга и култивирана интелигентност. Това съвсем не бяха качества, които можеха да се препоръчат пред едно младо седемнадесетгодишно момиче, чието сърце бе изпълнено от красив млад човек, храбър и мъжествен. При това имаше нещо у графа — тя не знаеше какво точно, — което й вдъхваше отвращение. Тя не би го взела за мъж, дори и да не бе срещнала никога Джон Мейнуоринг.

— Не искам да се омъжа — каза тя, изненадана от собствената си смелост.

Баща й я погледна втренчено и очите му почнаха да горят опасно. Но щом той отвори уста да говори, лейди Анна заповяда на дъщеря си да излезе от стаята, като прибави, че ще й говори сетне. Сърдитото упорство на Джудит изненада и раздразни родителите й. Но те не се отказваха от своите проекти за женитба, без да питат дъщеря си, убедени, че колкото по-скоро бъде омъжена и не мисли вече за Джон Мейнуоринг, толкова по-добре ще бъде за всички.

Булчинската й рокля, ушита преди година и половина за сватбата й с Джон, бе извадена от сандъка, изчеткана и окачена в стаята й. Тя бе от плътен бял сатен, цялата бродирана с перли. Голямата яка и ръкавите бяха от кремава дантела, полата цепната, подгъната на гърба върху светла долна фуста от блестяща сребърна коприна. Изработена на ръка във Франция, това бе красива и много скъпа рокля, която тя обичаше в началото. Сега не можеше дори да се реши да я изпробва, заявявайки твърде разпалено на своята бавачка, че би й послужила по-скоро за погребална плащеница.

Наскоро и графът пристигна, но Джудит, макар да й бяха препоръчали на няколко пъти да му засвидетелства почит и обич, отказа упорито да стори това. Тя го избягваше, доколкото й бе възможно, говореше му студено и прекарваше часове в стаята си, плачейки. Четвъртият месец от бременността й бе изминал и тя живееше с постоянния страх да бъде открита, въпреки че широките поли й позволяваха да се укрива още няколко седмици. Грижите и тревогата я бяха стопили; тя подскачаше нервно при всеки ненадеен шум, беше мълчалива, мрачна и раздразнителна.

— Какво ли ще ми се случи? — питаше се тя, гледайки през прозореца, с неистова надежда, молейки се богу да й помогне да зърне Джон или някакъв негов пратеник на кон, идващ откъм планината, за да й се притече на помощ. Ала никой не идваше. От месец юни насам тя беше без новини от него. Не знаеше дори дали бе жив или не.

Въздъхна с облекчение: петнадесет дни преди определената за сватбата й дата дойде неочакваната вест, че парламентаристите са атакували едно голямо имение на двадесет мили югозападно и че графът е заминал на кон заедно с баща й.

Роуз Лоун се намираше на границата, която отделяше роялистката територия от тая, завладяна от парламентаристите, и новината за една тъй близка атака имаше твърде голямо значение. Още от началото на войната къщата бе подготвена за евентуални изненади. Според наставленията на мъжа си лейди Анна започна да се приготвя за обсадата. Не беше рядко впрочем да се видят няколко жени и старци да задържат въоръжени войници в течение на седмици и дори месеци. Всички, които познаваха лейди Анна, не се съмняваха, че ако Роуз Лоун бъде обсаден, тя ще се държи, докато последното й дете и куче умрат от глад.

На следната нощ един часови даде внезапно тревога. Жените почнаха да реват от ужас, мислейки, че е настъпил часът — децата крещяха, кучетата лаеха, неизвестно откъде се чу изстрел от карабина. Скачайки от леглото, Джудит надяна къщната си роба и се затича да търси майка си. Намери я долу да разговаря с чифликчията и щом се появи, лейди Анна й подаде запечатано писмо. Джудит нададе лек вик, пребледня, но въпреки студения и обвиняващ поглед на майка си не можа да скрие чувството си на гореща благодарност. Сигурно бе от Джон. Докато разтвори плика и почна да чете, лейди Анна изпроводи чифликчията.

След няколко дни ще атакуваме Роуз Лоун. Невъзможно ми е да попреча на атаката, но мога да ви поставя, вас и вашата майка, на сигурно място. Не носете нищо, което може да ви пречи при пътуването, и чакайте при устието на реката, под къщата, утре вечер на смрачаване. Не ще мога да ви видя, но имам един верен слуга и наредих да ви настанят до момента, когато ще мога да дойда при вас.

Джудит вдигна очи, срещна погледа на майка си и бавно, сякаш бе принудена да стори това, й подаде писмото. Лейди Анна хвърли бърз поглед върху него, прекоси стаята и го хвърли в огъня. Сетне се обърна към дъщеря си.

— Е? — каза тя най-подир.

Джудит импулсивно се затича към нея.

— О, мадам, трябва да заминем! Рискуваме да бъдем убити, ако останем тук. Той ще ни заведе на сигурно място.

— Нямам намерение да напускам моя дом в такъв момент. И не ще приема, разбира се, покровителството на един неприятел.

Очите й разглеждаха студено Джудит. Тя стоеше горда, невъзмутима, посвоему жестока.

— Избирайте, Джудит, но постъпете внимателно. Защото, ако заминете, ще кажа на баща ви, че сте била пленена. Не ще ви видим никога вече.

За миг Джудит изпита желание да признае истината на майка си. Ако би могла да й обясни всичко, да я накара да разбере колко се обичаха с Джон — че е невъзможно да се сподави тази любов поради едничката причина, че Англия е във война. Ала четейки в очите на лейди Анна, тя си даде сметка, че нейната майка никога не би я разбрала, а щеше да я намрази и да я осъди. Оставаше да реши сама, без възможност за обяснение.

С една рокля и с няколко скъпоценности тя напусна Роуз Лоун. Цялата нощ пътува придружена от прислужника и на следния ден сутринта пристигна в един чифлик в Есекс, в територията, заета от парламентаристите. Тя бе представена на Сара и Матю Гудгрум под името Джудит Сейнт-Клер, жена на Джон Сейнт-Клер, напуснала дома си поради разпра между нейното семейство и това на съпруга й. Сара знаеше, че бе жена от добро общество, без обаче да познава нейното положение, и Джудит, подчинявайки се на наставленията на Джон, не й каза нито дума повече. Когато свърши войната и Джон се прибере при нея, тогава ще обяснят всичко. Междувременно Сара я представи в селото като своя сестра, дошла да живее при нея, тъй като войските водеха бой близо до чифлика на нейния мъж.

У Сара имаше нещо уверено, великодушно и трепетно, което вдъхваше у Джудит чувство на сигурност и й връщаше оптимизма. Те станаха големи приятелки и Джудит се почувства по-щастлива, каквато не бе се чувствала отдавна.

Всеки път щом можеше, Джон й се обаждаше с уверение, че ще дойде при нея, когато това бъде възможно. Веднъж й съобщи кратко, че Роуз Лоун се държи още. Ала нейният дом, родителите й, граф Редклиф изглеждаха сега почти недействителни за Джудит. Животът й бе изцяло погълнат от чифлика, от новите й приятели, от малкото село Меригрийн, от нейните мисли и мечти за Джон и особено от малкото същество, което носеше в утробата си. Освободена от грижите и страховете си, сега, когато я смятаха — и както сама си вярваше, — че вече е уважавана и омъжена жена, тя се разхубавяваше все повече и се чувстваше все по-щастлива. Бременността й отиваше. Очакваше с нетърпение деня, когато ще подари своя пръв син на Джон — никога не й минаваше през ума, че детето може да излезе момиче.

Тя беше почнала да се движи неспокойно, смътно усещаше мъчителни свивания в мускулите на ръцете и на краката си. Погледът й беше мътен, сякаш гледаше с отворени очи през вода. Без да си дава сметка за времето, което беше протекло, Сара още действаше, разтриваше корема й със своите здрави и опитни ръце, а лицето й бе опънато и влажно от пот.

Трябва да й кажа да спре — помисли си Джудит полудремеща. — Изглежда тъй уморена.

Тя долови хленча на бебето и си спомни, че е момиче.

— Никога не съм мислила за нейното име! Как да я нарека? Джудит — или Анна — или Сара, може би…

Сетне добави:

— Сара мисля, че ще я нарека Амбър… заради цвета, който имат очите на нейния баща.

Тя разбра от суетнята и шума, че в стаята има и други жени; някой се наведе, за да й постави топла кърпа върху челото и да махне другата, която беше изстинала. Върху нея бяха натрупани завивки, но лицето й беше все така студено и мокро и тя чувстваше пръстите си овлажнели. Ушите й бръмчаха; отново я обхвана шемет, който я поваляше и отнасяше нагоре и надалече, докато престана да вижда и потъва в мъгла с едва доловим шепот.

Сетне, докато правеше леки движения, опитвайки се да смекчи гърчовете, които свиваха постоянно нозете й, Сара закри внезапно лицето си с ръце и започна да хълца. Без никакво колебание друга жена се надвеси над нея и продължи работата, мачкайки и разтривайки я здраво.

— Сара! Моля ви, Сара!… — пошепна Джудит, пълна със състрадание към нея.

Много бавно, правейки голямо усилие, тя измъкна ръка изпод покривките и я протегна към приятелката си. Тогава забеляза, че дланта и пръстите й бяха червени от влажна кръв. Тя я съзерцава един миг унесено, сетне внезапно схвана отгде идеше това странно усещане на благоразположение като от топла вана. Очите й се разшириха от ужас, тя нададе остър вик на гореща молба и негодувание.

— Сара!

Сара коленичи с лице, свито от скръб.

— Сара, Сара! Помогнете ми. Не искам да умра.

Другите жени хълцаха, но Сара, съвземайки се, започна да се усмихва.

— Нищо, Джудит! Не бива да се страхуваш. Малко кръв — не е нищо!

Ала след миг чертите й се сгърчиха от жестока болка и тя избухна в сълзи, неспособна да се владее повече.

В продължение на няколко секунди Джудит наблюдава сведената глава и разтърсваните от хълцания плещи; едно диво, гневно, безпомощно негодувание я изпълваше и ужасяваше.

Невъзможно е да умра! — рече си тя. — Не мога! Не искам да умра! Искам да живея!

После бавно почна да губи почва, носейки се към топлия и приятен свят, който не познаваше страх от смъртта, гдето Джон и тя ще се намерят отново. Не виждаше; очите й се затваряха — бръмченето на ушите й заглушаваше всеки друг звук. Не се съпротивляваше; беше се отпуснала, изпълнена с непосилна умора, и посрещаше с облекчение обещанието за успокоение. Сетне изведнъж долови отново, силни и ясни, крясъците на дъщеря си. Те се повтаряха, но отслабваха малко по малко, чезнеха, докато най-сетне заглъхнаха.

Опита се да говори още на Сара, да вика за помощ — да иска:

— Сара! Сара!… Не ме оставяйте да умра!…

Но не чуваше думите си и не знаеше дори дали нейните устни ги сричаха.

[1] Една от четирите английски институции, имащи изключителната привилегия да подготвят влизането в ордените. ↑

[2] Привърженици на парламента, противници на Чарлс I. ↑

Първа част

I

Меригрийн не бе се променило през тия шестнадесет години. То се бе преобразило съвсем малко и през последните две столетия.

Църквата „Света Катерина“ се издигаше откъм северния край на пътя, а надолу, от двете страни, се редяха къщи: дървени домове с издадени горни етажи и покрити с изтравниче или слама, постепенно потъмняла и добила хубав смарагденозелен цвят. Малки прозорчета, обвити в орлови нокти и бръшлян, гледаха като очи навън. Гъсти, неподрязани плетища отделяха къщите от пътя, докато тук-там се издигаха малки дървени врати, над които се виеха пълзящи рози. Над плетищата се виждаха множество цъфнали цветя, люляци, делфини, пурпурни и бели ружи, стигащи чак до покривите; ябълкови, сливови, черешови дървета в пълен цъфтеж.

От другата страна на църквата се простираше общинската поляна, гдето в празнични дни момчетата играеха футбол, устройваха различни състезания и цялото село се стичаше, за да танцува.

В селото имаше странноприемница, изградена от трошливи червени тухли, чиято дървена скеля от сребристосив дъб личеше ясно; огромна табела с нарисуван безформен златен лъв висеше над пътя. Наблизо се намираше жилището на ковача заедно с работилницата му, а така също домовете и магазините на аптекаря, дърводелеца и другите търговци. В останалите къщи обитаваха земеделци, които обработваха своите малки имоти и работеха едновременно в големите околии чифлици. Близо до Меригрийн нямаше нито чифлик, нито богато имение и икономически селото съществуваше благодарение на тия дребни заможни земеделски стопани.

Денят беше спокоен и топъл, небето синьо, с провлечени по него бели облаци, които изглеждаха като нарисувани с четка върху някой неизсъхнал акварел; пролетната влага изпълваше въздуха с хубавия мирис на мокра пръст. Пилета, гъски и малки врабченца шареха по пътя. Пред една от оградите малко момиченце държеше в ръцете си опитомено зайче.

Почти не се виждаха хора, тъй като беше късно следобед и всеки се занимаваше с работата си; единствени скитници бяха кучетата, една или две забавляващи се котки и най-малките деца, на които не можеше да се повери още някаква полезна работа. Една жена с кошница под ръка прекоси пътя и се спря за няколко секунди да поприказва с друга, която приповдигна долния отвор на един прозорец, обкръжен от клематисти и пълзящи рози. Около кръста на селото, останал по чудо незасегнат от Кромуеловите войници, стояха осем-десет млади момичета от околните дървени къщици; пазеха добитъка в общинските пасбища — да не се загубят или да не бъде открадната някоя коза, крава или овен.

Най-младите играеха една игра: „На колко мили е оттук Вавилон?“ — докато трите по-възрастни разговаряха оживено, изпълнени с възмущение и гняв. С ръце на кръста те гледаха оттатък мерата двамата младежи, с палци, затъкнати в джобовете на панталоните, пристъпващи несръчно и олюляващи се ту на единия, ту на другия си крак, водейки твърде оживен разговор с някого, който, изглежда, бе причината за тяхното смущение и неувереност. Двамата млади люде бяха заели такова положение, че затуляха своя събеседник.

— Тази Амбър Сейнт-Клер! — измърмори най-възрастното от момичетата, като отметна гневно назад дългите си руси коси. — Появи ли се мъж наоколо, бъдете уверени, че ще видите и нея да се върти! Аз мисля, че ги помирисва отдалеч!

— Още преди година е трябвало да я омъжат и задомят, казва майка ми!

По-младото момиче се усмихна дяволито и рече напевно:

— О, възможно е да не е омъжена още, но вече е била…

— Шшт!… — прекъсна я първата, като посочи с глава към по-младите.

— Няма значение! — настоя другата, като сниши гласа си до шепот: — Моят брат каза, че Боб Стерлинг му разказал, че на третата неделя от Велики пости си поиграл добре с нея!

Ала Лизбет, която бе подхванала разказа, щракна презрително с пръсти:

— Глупости, Гертрудо! Джек Кларк разказа същата история преди шест месеца, но тя не е по-едра днес, отколкото тогава!

Гертруда имаше готов отговор:

— Но искате ли да знаете защо, Лизбет Мортън? Защото тя е способна да плюе три пъти в устата на жабата… ето защо! Меги Литъл Джон я е видяла да върши това!

— Бре! Майка ми казва, че никой не може да плюе три пъти в устата на жаба!

Спорът прекъсна внезапно, защото неочаквано сред тихата малка долина се разнесе шум от галопиращи копита и на завоя на пътя, над църквата „Света Катерина“, се появи група конници, препускащи по тясната улица към тях. Едно шестгодишно момиченце изпищя от страх и се втурна да се скрие зад полите на Лизбет.

— Това е старият Нол! Връща се от страната на дявола, за да ни отнесе!

Дори мъртъв, Оливър Кромуел продължаваше да буди страх у непослушните деца.

Конниците дръпнаха юздите на конете си, които спряха пъргави и нервни на десет крачки от купчината млади момичета, чиято първоначална уплаха и страх отстъпи пред откровеното любопитство и възторг. Всичките бяха може би четиринадесет души, но половината от тях — слуги или водачи, защото носеха съвсем обикновени граждански дрехи и стояха на дискретно разстояние от другите шестима, очевидно джентълмени.

Те носеха коси до раменете според модата на кавалерията тогава, а облеклото им беше блестящо — костюмите от черно и тъмночервено кадифе, зелен сатен с големи бели ленени яки и бели ленени ризи. Носеха широкополи шапки, окичени с огромни извити пера, а върху плещите им висяха дълги пелерини. Бяха обути с високи кожени ботуши, със сребърни шпори и всеки един от тях носеше отстрани препасана шпага. По всичко личеше, че бяха изминали значително разстояние, защото дрехите им бяха напрашени, а по лицата им имаше следи от пот и прах. Ала в очите на младите момичета изглеждаха страшно величествени.

Един от мъжете свали шапка и се обърна към Лизбет, навярно защото тя беше най-красивата.

— Ваш покорен слуга, мадам — каза той с весела безгрижност в очите и в гласа, ала под погледа, който я разглеждаше бавно от глава до пети, Лизбет поруменя цяла и загуби дъх. — Търсим място да обядваме. Има ли тук някоя добра кръчма?

Онемяла за миг, Лизбет го гледаше втренчено, докато той продължаваше да й се усмихва отпуснал спокойно ръце върху седлото си. Облеклото му беше от черно кадифе с къс жакет и с широки бричове, обточени със сърма и стигащи до коленете. Беше с тъмна коса, сиво-зелени очи, а малките черни мустачки очертаваха горната му устна. Явно беше красавец — но не с това правеше най-силно впечатление. Защото лицето му имаше изражение на неумолима твърдост и сила, която го издаваше, въпреки безспорната му артистичност като авантюрист, комарджия и човек, за когото няма ни закон, ни спирачка.

Лизбет преглътна и направи малък реверанс.

— Ще ви хареса „Трите чаши“ в Хийтстоун, милорд.

Тя не се осмеляваше да препоръча своето бедно малко селце на тия великолепни чужденци.

— На какво разстояние отстои Хийтстоун?

— По дяволите, Хийтстоун! — извика един от мъжете. — Лоша ли е вашата тук? Бих се строполил от тая кранта, ако измина още една миля път, без да ям!

Това бе красив рус мъж с червено лице, който въпреки недоволния си вид беше весел и добродушен. Докато говореше, останалите почнаха да се смеят, а един от тях се наведе към него и го тупна по рамото.

— Господи! Каква банда гладници сме! Алмсбъри не е турил залък хляб в уста, откакто изяде тая сутрин овнешката плешка!

Всички избухнаха в смях, тъй като апетитът на Алмсбъри бе очевидно за тях постоянна тема за шеги. Младите момичета също се изсмяха вече по-свободни, а шестгодишното момиченце, което ги бе взело за пуритански привидения, се осмели да излезе иззад роклята на Лизбет и да се приближи с няколко крачки. Нещо се случи в тоя миг и внезапно промени отношенията между мъжете и момичетата.

— Нашата кръчма не е лоша, милорд! — обади се нисък женски глас и младото момиче с двамата селски младежи се затича към тях през ливадата.

Другите момичета настръхнаха като котки, но мъжете погледнаха с изненада.

— Стопанката там приготвя най-хубавата бира в целия Есекс.

Тя направи лек реверанс на Алмсбъри, сетне погледът й срещна тоя на кавалера, заприказвал пръв и който я наблюдаваше с едно съвсем ново изражение на лицето с размисъл, възторг и живост. За миг времето бе спряло, своя ход въпреки желанието си.

Амбър Сейнт-Клер вдигна ръце и посочи в улицата голямата фирма с изтъркания позлатен лъв, проблясващ слабо, щом лъчите на залязващото слънце го огреят.

— Близо до ковачницата, милорд.

Косите й, с цвета на пчелен мед, падаха на гъсти кичури под раменете й. Когато вдигна очите си, проблесна светъл кехлибар и леко се скри в ъглите. Веждите й бяха черни, миглите също гъсти и черни. Някаква топла пищност избуяваше от цялата й същност и будеше веднага у мъжете сладостни предчувствия — нещо, с което я бе надарила природата и за което тя имаше ясно съзнание. Другите момичета я ненавиждаха повече за това, отколкото за красотата й.

Бе облечена приблизително като тях, с груба вълнена пола върху зелена долна фуста, с бяла блуза, жълта престилка и тясно пристегнато черно елече, с красиви черни обувки на голи нозе. И все пак не приличаше на другите, тъй както едно полско цвете не прилича на цвете от цветарника или едно врабче на един златист фазан.

Алмсбъри се наведе напред, като кръстоса ръце върху предната част на седлото си.

— За бога — каза бавно той, — какво правите вие тук, в тази загубена провинция?

Извръщайки очи от другия мъж, младото момиче го погледна, усмихна му се, показвайки белите си равни и красиво подредени зъби.

— Тук живея, милорд!

— Ей, богу! Виждам това. Но, дявол го взел, как сте дошли тук? Коя сте? Незаконно дете на някой благородник, оставена при дойка селянка преди петнадесет години?

Това го чуваше доста често, но се раздразни и смръщи вежди.

— Не, сър! Дете съм на своя баща, каквото сте и вие, дори нещо повече.

Цялата дружина, включително и Алмсбъри, се изсмя от все сърце на това и той й се усмихна.

— Не се обиждайте, мила! Господи! Исках просто да кажа, че нямате вид на селско момиче.

Тя се усмихна набързо, сякаш за да се извини заради проявеното лошо настроение, но погледът й мина веднага върху другия мъж. Последният още я наблюдаваше по начин, който я сгряваше и възбуждаше. Ездачите обърнаха конете си и когато неговият отскокна, той й се усмихна и кимна. Алмсбъри повдигна шапката си в знак на благодарност и те заизкачваха пътя по посока на механата. Младите момичета останаха за миг мълчаливи, гледайки ги, като слизаха от конете си и влизаха в заведението, докато синовете на кръчмаря излязоха, за да са погрижат за конете.

Когато те се загубиха от очите им, Лизбет изплези веднага език към Амбър и я блъсна.

— Ето! — извика тя с тържествуващ глас, вресливо като коза. — Голяма чест беше това за вас, госпожице кокетке!

Амбър отвърна светкавично на блъскането, като я накара почти да загуби равновесие, и извика:

— Гледайте си плетивото, лоша бъбривке!

За момент те постояха втренчени една в друга, най-после Лизбет се обърна и пое през ливадата, където другите млади момичета събираха добитъка си, тичаха и викаха, надпреварваха се една друга, нетърпеливи да се завърнат за вечеря. Слънцето бе залязло и небето, огненочервено на хоризонта, се издигаше над тях нежносиньо. Тук-там се появяваше по някоя звезда; въздухът беше изпълнен с очарованието на здрача.

С още туптящо сърце Амбър се върна към мястото, където бе оставила кошницата в тревата. Двамата млади селяни бяха заминали. Прибра кошницата си и се запъти към кръчмата.

През живота си тя не бе срещала мъж като този кавалер. Облеклото, което носеше, гласът му, изразът на очите, всичко я караше да мисли, че бе надникнала в някакъв друг свят, и тя желаеше страстно да го види пак, макар и само за миг. Всичко останало, нейната среда в Меригрийн, чифликът на чичо Мат, младежите, които познаваше, всичко й се струваше сега непоносимо тягостно, дори достойно за презрение.

От разговорите със селския обущар тя бе разбрала, че тия люде ще да са благородници. Но какво търсеха тук, в Меригрийн? Амбър не можеше да си представи. Защото през последните години кавалерите се бяха изпокрили кой где свърне и както може или бяха последвали примера на кралския син, сега Чарлс II, в изгнание.

Обущарят, който се бе сражавал в гражданските войни на страната на Негово величество, й бе разказал много неща за това, как е видял Чарлс I в Оксфорд и бил толкова близо до него, че можел почти да го докосне, за красотата и веселостта на роялистките дами, за храбростта на мъжете — това бе живот, пълен с живописност, духовитост, романтика. Но тя не бе видяла нищо, защото всичко се бе свършило, докато тя бе още дете! Бе изчезнало завинаги в утринта, когато Негово величество бе обезглавен в двора на собствения си дворец. Нещо от тая атмосфера бе почувствала Амбър у странника с черните коси — не у другите. Имаше и нещо повече, нещо силно лично.

Като стигна до хана, тя не влезе през предната врата, а заобиколи отзад, гдето едно момиченце седеше на прага и си играеше с кученце с лисичи уши. Минавайки край него, потупа го по главата. В кухнята госпожа Потърел се луташе възбудена и объркана. Върху дъската за кълцане бе сложено сурово парче говеждо месо, което дъщерите й пълнеха с навлажнена смес от хляб и лук и миризливи треви. Едно момиченце вадеше вода от кладенеца в ъгъла на кухнята, а кучето, въртящо ръжена от своята ниша над огнището, лаеше сърдито, защото друго едно малко момченце му пареше с въглен задните крака, за да се движи по-бързо, та месото да се опече еднакво от всички страни.

Амбър привлече вниманието на госпожа Потърел, която тичаше от единия край на стаята до другия с пълна престилка яйца.

— Ето ви сладкиша с холандска есенция, който леля Сара ви праща, госпожа Потърел!

Това не бе истина, защото леля Сара го бе изпратила за жената на ковача, но Амбър си каза, че ще бъде по-добре да го даде тук.

— О! Крайно благодаря, мила. О! Никога не съм изпадала в подобно положение. Шест благородници едновременно у мен. Господи! Какво да правя?

Докато говореше, бе започнала да чупи яйцата в една дълбока чиния.

В тоя миг петнадесетгодишната Мег се показа откъм отвора за избата натоварена със зелени прашни бутилки. Амбър се затече към нея.

— Чакай, Мег! Позволете ми да ви помогна.

Тя взе пет бутилки и влезе в съседната стая, като блъсна вратата с коляно. Очите й бяха наведени, тъй като цялото й внимание беше съсредоточено върху бутилките. Мъжете стърчаха прави. Те бяха свалили пелерините си, но бяха с шапки на главите си. Алмсбъри я съгледа още щом влезе, и се насочи към нея усмихнат.

— Е! Миличко… позволете да ви помогна. И тук значи се играе старата игра?

— Каква игра, милорд?

Той взе от ръцете й три бутилки и тя сложи останалите върху масата, сетне го погледна и му се усмихна. Но Амбър потърси с очи другия мъж, до прозореца, играещ на зарове върху една маса. Беше гърбом и не се обърна към нея, но хвърли една монета, докато единият от другите двама изщракваха с пръсти след всяко сполучливо хвърляне. Изненадана и разочарована, защото тя очакваше той да я забележи веднага — или дори да я потърси, — тя се обърна към Алмсбъри.

— Това е най-старата игра на света — рече той. — Да държиш красива млада прислужница, за да привлича клиентите, докато те похарчат и последния си шилинг. Обзалагам се, че сте привлекли и разорили не един чифликчийски син!

Усмихвайки се, той взе една бутилка, отпуши я и я поднесе към устните си. Амбър му отвърна с усмивка, хитро и дяволито, като искаше другият да се обърне и я види.

— Не съм прислужница тук, сър. Донесох само един сладкиш на госпожа Потърел и помогнах на Мег да изнесе бутилките от избата.

Алмсбъри преполови бутилката на няколко глътки.

— За бога! — извика той доволен. — Е, добре! Тогава коя сте? Как се казвате?

— Амбър Сейнт-Клер, сър.

— Амбър? Никога селска жена не би помислила за подобно име!

Тя започна да се смее и хвърли скришом поглед към другия край на стаята, но той продължаваше да бъде погълнат от играта на зарове.

— Същото казва и моят чичо Мат. Той казва, че моето име би трябвало да бъде Мери или Анна, или Елизабет.

Алмсбъри отпи още няколко глътки от бутилката и избърса устата си с опакото на ръката.

— Вашият чичо е лишен от въображение! — Докато тя гледаше отново към играчите, той отметна глава назад и се засмя. — Значи при него искате да отидете? Добре! Елате!

И като я хвана за китката, прекоси стаята заедно с нея.

— Карлтън — каза той, щом стигнаха до тримата играчи, — ето едно младо момиче, което мечтае да си легне с вас!

Карлтън се обърна, погледна шеговито Алмсбъри и се усмихна на Амбър. Тя не чу какво си казаха и продължаваше да го гледа с големите си светнали очи. Момичето не бе по-високо от метър и шестдесет, така че дори мъж със среден ръст изглеждаше внушителен при нея. Но Карлтън стърчеше най-малко с тридесет сантиметра над нея.

Момичето долови само част от думите, с които Алмсбъри го представи.

— Един мъж, към когото изпитвам най-висока почит, макар това копеле да ми отнема всички красиви девойки, на които спирам поглед. Брус, лорд Карлтън.

Амбър направи реверанс и той я поздрави с поклон, като свали шапка с такъв широк и почтителен жест, сякаш се намираше пред някоя кралска принцеса.

— Всички тук — продължи той — се връщаме с краля.

— С краля? Завръща ли се кралят?

— Връща се… скоро — каза Карлтън.

При тази чудна новина Амбър изгуби всяко стеснение. Защото, ако Гудгрумовци хранеха някога симпатии към парламентаристите, те бяха почнали малко по-малко, както всички в страната, да съжаляват за монархията и за стария начин на живот. От убийството на краля насам неговите поданици бяха почнали да го обичат, както никога приживе не са го обичали, и бяха пренесли тази своя обич върху неговия наследник.

— Господи — въздъхна тя. Това бе толкова голямо събитие — да се възприеме веднага, и то при такива смущаващи обстоятелства!

Лорд Карлтън взе една от бутилките, които Мег бе сложила върху масата, избърса праха от шийката на шишето с ръка, отпуши я и почна да пие. Амбър продължаваше да го гледа втренчено, обзета от чувство на страхопочитание и възхищение.

— Заминаваме за Лондон — рече той. — Но един от нашите коне се нуждае от подковаване. Как е този хан? Може ли да се пренощува тук? Не рискуваме ли да бъдем обрани от ханджията? Няма ли дървеници, въшки?

Говорейки, той наблюдаваше лицето й и поради някаква причина, която тя не разбираше, в очите му се четеше закачливост.

— Да ви ограби? — извика Амбър възмутена. — Господин Потърел не е ограбвал никого никога! Това е един превъзходен хан — заяви тя с най-убедителна лоялност. — Оня в Хийтстоун не струва нищо в сравнение с тоя!

Двамата мъже се засмяха.

— Добре! — каза Алмсбъри. — Нека ханджията ни открадне обувките, нека да има въшки, едри като мартенски врани в необработено поле, все пак това е английски хан, за бога! Добър!

Той я поздрави с почтителен поклон: „Ваш слуга, мадам“, и отиде да потърси друга бутилка, като ги остави сами.

Амбър чувстваше как цялото й същество се разтапя. Тя го наблюдаваше неподвижна, проклинайки се за вцепенението, което парализираше езика й. Защото тя — която намираше всякога подходяща дума по адрес на всеки мъж независимо от неговата възраст и положение — сега не знаеше какво да каже. И то в момент, когато искаше отчаяно да му направи впечатление, да сподели с него възбудата и възхищението, които изпитва. Накрая каза единственото нещо, което й хрумна:

— Утре е майският панаир в Хийтстоун.

— Наистина?

Очите му се сведоха към младите, сочни и заострени гърди на девойката. Тя бе от тия жени, дето съзряват рано и бързо загубват юношеското у себе си.

Амбър усети, че кръвта й започва да нахлува към шията и лицето.

— Това е най-хубавият панаир в целия Есекс — побърза да го увери тя. — На него се стичат селяни, които пътуват по десет мили.

Очите им се срещнаха отново, той се усмихна, повдигайки вежди, силно заинтригуван от тоя величествен местен събор, сетне доизпи виното. Тя усети острия му дъх, лъхна я мъжка пот от дрехите му и мирис на кожа от ботушите му. Тази смесица от миризми я доведе до опиянение, до замайване и тя почувства горещото желание на своята плът. Дръзко подметнатите думи от Алмсбъри не съдържаха нищо преувеличено.

Сега той погледна навън през прозореца.

Смрачаваше се.

— Ще трябва да си вървите. — И той тръгна към вратата, за да я отвори.

Нощта бе настъпила бързо, многобройни звезди се бяха показали. Луната беше бледа и прозрачна. Подухваше свеж ветрец. Те бяха сами навън, сред шума от разговорите и смеховете, които се носеха откъм кръчмата; в притихналото поле се чуваше щурец и далечна жаба, бръмчене на комари. Тя го погледна. Бялото й лице блестеше като лунно цвете.

— Ще дойдете ли на панаира, милорд?

Тя се страхуваше, че не ще го види вече, и тази мисъл беше непоносима.

— Може би, стига да имам време — каза той.

— О, моля ви! Панаирът е на големия път, оттам ще минете. Ще се спрете, нали?

Гласът и очите й умоляваха — печални и заставящи.

— Колко сте красива! — каза нежно той и за пръв път, изражението му стана напълно сериозно.

Постояха още миг един срещу друг, сетне Амбър неволно се наведе към него, притваряйки очи. Той я хвана през кръста, притегли я към себе си и тя усети силните мускули на нозете му. Отметна глава назад и отвори уста за неговата целувка. Той я освободи от прегръдката си след доста продължителен момент, който й се стори много кратък. Тя се почувства почти измамена. Отваряйки наново очи, Амбър забеляза, че той я гледаше леко изненадан. Дали причината за това бе тя или той, Амбър не знаеше. Светът й изглеждаше експлодирал. Тя се чувстваше съвсем замаяна, като че бе получила силен удар, който я бе омаломощил.

— Трябва да си вървите сега, скъпа моя — каза той най-сетне. — Родителите ви ще се безпокоят, задето сте останали толкова до късно навън.

Дръзки, необуздани слова напираха на устните й.

„Все едно ми е, да, все едно дали ще се върна или не вкъщи. Мисля само за вас. О! Позволете ми да остана тук и да тръгна с вас, утре…“

Но нещо я възпря да ги произнесе. Може би образът — твърде силно запечатан в ума й — на леля Сара, смръщила вежди, смутена, разтревожена, и строгото, открито и укорително лице на чичо Мат. По-добре е да не се показва толкова дръзка, защото това би било причина той да я намрази. Леля Сара й казваше често, че мъжете не обичат безсрамните жени.

— Не живея далеч — каза тя. — Само на четвърт миля от долния край на пътя през полето.

Тя се надяваше, че ще й предложи да я придружи, но той не направи нищо подобно; след като почака още няколко секунди, тя се поклони:

— Ще ви чакам утре, милорд!

— Ще дойда, може би. Лека нощ!

Той се поклони и свали шапката си почтително, с усмивка, придружена с един поглед, който я разсъблече от глава до пети, сетне се прибра в кръчмата. Амбър почака още миг като някое загубено дете, след това изведнъж се завъртя и се затича, макар че спря веднъж, за да погледне назад, но той си беше отишъл.

Продължи да тича нагоре по тесния път и покрай църквата. Ускори крачка, прекосявайки гробищата, където беше погребана майка й, и сви надясно по една очертана с дървета пътечка, която водеше през полето за чифлика Гудгрум. Обикновено се страхуваше да остава самичка навън нощем, но сега не се боеше ни от сенки, ни от вещици, ни от призраци. Умът й бе зает с други мисли.

Никога не бе виждала мъж, който да прилича на него, нито бе помисляла, че може да има такъв мъж. Той въплъщаваше в нейните очи всички най-красиви и най-храбри благородници, които обущарят й бе описал и които тя бе украсила още повече в своите мечти. Боб Стерлинг и Джек Кларк, какви дебелаци!

Чудеше се дали той мислеше за нея сега. Бе убедена в това. Никой мъж не можеше да прегръща така една жена и да я забрави веднага след това. Тази целувка — казваше си тя, — ако не друго, ще го докара утре на панаира, ще го доведе там въпреки желанието му може би. Тя се поздрави за това, че много добре разбира мъжете и тяхната природа.

Нощният вятър беше тъй хладен, като че идеше откъм ледено поле, ливадите бяха осеяни с червена детелина и бели камбанки. Амбър влезе в чифлика откъм задната врата. Премина вадата по мост, направен от две дъски, прекоси зеленчуковата градина покрай многобройните пристройки — хамбари, конюшни, обори, — всичките варосани, с покриви, покрити с мъх и жълти лишеи. Сетне, завивайки край локвата на патиците, влезе в двора.

Къщата беше двуетажна постройка с декоративно издълбани дъбови скели, чиито стени от червени тухли бяха покрити с лози. Комините бяха обвити с бръшлян и една сводеста лозница, окичена с орлови нокти, окръжаваше вратата на кухнята, над която бе закована подкова — за пропъждане на вещиците. В двора, постлан с тухли, по продължение на стените Сара бе насадила цветя — бели и червени виолетки, ружи, достигащи до покрива, гъсталаци от миризлива лавандула, която слагаха между покривките на леглата. Няколко овощни дръвчета бяха разцъфнали и изпълваха въздуха с аромата си. Върху малка дървена скамейка бяха сложени два кошера, покрити със слама. Малък кафез, потънал в рози, беше окачен до вратата, а под кафеза немирно коте със зелени очи ближеше краката си.

Къщата излъчваше красота, спокойствие и внушаваше усещането за активен и полезен живот. Съществуваше повече от един век; пет поколения бяха живели под нейния покрив, оставяйки зад себе си атмосферата на просперитет — не на богатство, но на благосъстояние, топлота и комфорт. Една къща, създадена само за обич.

Преди да влезе, Амбър се спря, взе малкото котенце на ръце и го погали по меката козина, докато то предеше от удоволствие. Вечерята бе свършила и само Сара стоеше още в кухнята заедно с петнадесетгодишната Агнес. Сара тъкмо вадеше от фурната топли хлябове, а Агнес украсяваше един свещник.

Агнес говореше оживено с неприкрита злост:

— Няма нищо чудно в това, че приказват по неин адрес! Кълна ви се, майко, че изпитвам срам, загдето имам такава братовчедка.

Амбър я чу, но остана безразлична към думите й. Агнес бе говорила толкова пъти вече за нея. Тя влезе в стаята с радостен вик и се затече да прегърне леля си:

— Лельо Сара!

Сара обърна глава усмихната, но погледът й бе изпитателен и загрижен.

— Кръчмата е пълна с благородници. Негово величество се връща!

Смущението изчезна.

— Уверена ли сте в това, мило дете?

— Да! — каза гордо Амбър. — Те ми съобщиха новината.

Тя бе изпълнена със значимост поради новините, които носеше, както и поради насладата, която току-що бе изпитала. Мислеше си, че щом я погледнат, и ще забележат колко се бе променила за двата часа, откакто бе напуснала дома си.

Агнес изглеждаше открито подозрителна — и пренебрежителна, но Сара излезе тичешком, за да отиде при хамбара, където повечето от мъжете привършваха вечерната си работа. Амбър я последва. Щом като двете жени обадиха почти едновременно новината, веднага се разнесе общ радостен вик. Мъжете излязоха бързо от хамбарите и от оборите, жените се втурнаха вън от домовете си — в чифлика имаше няколко малки къщурки — и дори кучетата залаяха весело, сякаш и те вземаха участие в общата радост.

— Да живее Негово величество крал Чарлс II!

Миналата седмица на пазара Матю бе чул слухове за реставрация. Такива се бяха пръснали в страната още в началото на март, разнасяни от пътници, от пътуващи продавачи, от всички ония, които търгуваха с големия свят от южната област. Тъмбълдоун Дик, синът на протектора, бе изгонен от поста, който заемаше. Генерал Мънк бе дошъл от Шотландия, бе завзел Лондон и свикал свободен парламент. Изглеждаше, че ще избухне отново гражданска война между цивилното население и многобройната мобилизирана войска. Всички тия събития будеха едновременно умора и надежда — умора поради непрекъснатите смутове за възстановяване на монархията, която щеше да докара отново мир и сигурност. Всички въздишаха по старите обичаи. Завръщането на кавалерите не можеше да не означава, че и крал Чарлс се връщаше и че се откриваше един златен век — на щастие и мир.

Когато възбудата най-после почна да намалява и всеки се върна на работата си, Амбър се прибра вкъщи. Трябваше да станат рано на другия ден сутринта, за да отидат на панаира, а тя искаше да поспи дълго, за да изглежда възможно най-добре. Когато минаваше през млекарницата, за да влезе в кухнята, долови да произнасят тихо и настойчиво нейното име и спря. Том Андрюс бе застанал в тъмното и протегна ръка, за да я улови за китката.

Том беше двадесет и две годишен младеж, работеше при чичо й и бе влюбен в Амбър, която го обичаше тъкмо заради това, макар да знаеше, че той съвсем не бе партия за нея. Съзнаваше, че нейната майка й бе оставила зестра, която й позволяваше да се омъжи за най-богатия земеделец в областта. Но Амбър изпитваше наслада от обожанието на Том и го насърчаваше.

След като огледа добре, за да се увери, че нито леля Сара, нито чичо Мат можеха да я видят, тя влезе вътре. Малката стая, хладна и приятна, беше съвсем тъмна. Том я хвана грубо, прокара ръка около кръста й, а другата му веднага се плъзна под блузата й, докато сам търсеше устните й. Това очевидно не беше нищо ново нито за единия, нито за другия. И Амбър се остави да я прегърне и помилва за миг, сетне се отскубна изведнъж, като го блъсна силно.

— Наистина, Том Андрюс! Кой ви позволи да бъдете толкова дързък с мен?

За нея беше невероятно, че целувката на един прост мъж се различаваше толкова от тази на един лорд, но Том, докачен и разсърден, се опита да я хване наново.

— Какво има, Амбър? Какво сторих? Какво ви прихвана?

Разгневена, тя отскубна ръката си и излезе тичешком. Амбър чувстваше, че се е издигнала над подобни празни занимания с мъже като Том Андрюс; имаше само едно желание — да се прибере в стаята си и в леглото си, да мисли само за лорд Карлтън и да мечтае за утрешния ден.

В кухнята нямаше никой освен Сара, която се бе заловила да премете, преди да си легне. Бяха запалени три или четири свещи и рояк молци прелиташе над всеки пламък; само песента на щурците, подобна на звънче, нарушаваше нощната тишина. Мат влезе намръщен, без да пророни дума, отиде при бурето с бира, сложено на студено в ъгъла на стаята, напълни едно голямо гърне и го изпи на един дъх. Чичо Мат бе сериозен мъж, среден на ръст, работеше здраво, печелеше добре и обичаше семейството си. Беше съвестен и се боеше от бога; имаше ясно определени идеи върху доброто и злото, върху правдата и неправдата.

Сара го погледна.

— Какво има, Мат? По-зле ли е жребецът?

— Ще оживее, струва ми се. Но това момиче!

Навъсен, той се отправи към огромната камина, заобиколена отвсякъде с почернели съдини, с лъскав бакър, с тъй хубаво изтъркани и излъскани калаени прибори, че имаха вид на сребро. Сланина и пушено месо висяха на гредите в големи мрежи, както и едри връзки сушени треви.

— Кое? — попита Сара. — Амбър?

— Коя друга? Преди един час я зърнах да излиза от млекарницата и след това Том Андрюс я последва като пребито псе. Почти е подлудила това момче, не е годно за никаква работа вече. Но какво прави тя, питам те, в кръчмата с тая дружина от джентълмени?

Той повиши гласа си все по-възбуден.

Сара сложи метлата пред вратата, затвори я и бутна резето.

— Шшт! Мат! Има още хора в стаята. Не мисля, че е направила нещо лошо. Минала оттам и ги видяла, много естествено, че ще се спре.

— И че се е върнала вкъщи сама в тъмнината? Един час ли е нужен, за да научи, че кралят се връща? Казвам ти, Сара, трябва непременно да я оженим. Не искам да петни семейството ми. Чуваш ли ме?

— Да, Мат, чувам те.

Сара се приближи до люлката при камината, защото бебето шаваше и приплакваше. Тя го взе и му даде да суче и седна на скамейката с високата облегалка, като въздъхна слабо от умора.

— Само че тя не иска още да се жени.

— О — каза Мат саркастично, — тя не иска да се жени? Предполагам, че Джек Кларк или Боб Стерлинг не са достатъчно подходящи за нея, двамата най-хубави момци в Есекс!

Сара се усмихна слабо, гласът й бе мек и уморен.

— Най-сетне, Мат, Амбър е дама.

— Дама! Развратница е! От четири години насам ми причиняваш само неприятности — и бог ми е свидетел! До гуша ми дойде. Нейната майка може би е била дама, но тя е една…

— Мат, не говори така за детето на Джудит. Знам! Аз също се тревожа. Опитвам се да я предупредя, но не зная дали ме слуша. Агнес ми каза тая вечер. О, не вярвам, че това значи нещо! Тя е красива, момичетата са ревниви и измислят разни истории.

— Не съм толкова уверен в тази работа, Сара. Ти си склонна да виждаш хората по-добри, отколкото са, но те не заслужават винаги такова отношение. Боб Стерлинг я поиска отново днес и аз ти казвам, че ако тя не се омъжи скоро, дори Том Андрюс не ще я иска вече — със или без зестра!

— Но ако баща й се върне и я намери омъжена за земеделец? Мат! Ние грешим понякога, като не й казваме коя е тя в действителност…

— Какво друго да направим, Сара? Нейната майка е покойница. Баща й също, иначе бихме научили нещо за него, а нямаме никакви сведения и за другите Сейнт-Клеровци. Уверявам те, Сара, ще стори най-добре, ако се омъжи за някой земеделец. А колкото до това, да знае, че е по рождение…

Той направи неясно движение с ръка.

— Бог да ви пази! Съжалявам момъка, когото ще вземе. Защо да правим положението му още по-мъчително! Не, не я оправдавай, Сара. Ще бъде Джек Кларк или Боб Стерлинг — единият или другият — и колкото по-скоро, толкова по-добре!

II

С коли, боядисани в синьо или в червено, пеша или на кон всички чифликчии и селяни, в радиус двадесет мили път, отиваха в Хийтстоун. Те водеха със себе си жените и децата си, караха жито и друго зърно, храна за продан, ленени и вълнени платове, тъкани от жените през дългите зимни вечери. Но те идваха също, за да си купят някои неща — обуща, оловни съдове, сечива за чифлика, както и много други работи, от които имаха нужда; но колко щастливи бяха, когато купеха играчки за децата, панделки за косите на дъщерите си, картини за домовете, касторени шапки за самите тях.

На поляната, до стария саксонски път, се издигаха бараки, пред които се тълпяха хора в празнично облекло — с широки бричове, високи, обърнати надолу яки и рокли с дълги ръкави — всички излезли отдавна от мода, но въпреки това грижливо пазени в сандъците и изваждани оттам за един или друг тържествен случай. Биеха барабани и свиреха цигулки. Продавачите от бараките хвалеха стоката си с прегракнали от викане гласове. Любопитни тълпи наблюдаваха с израз на съчувствие един потящ се човек, комуто вадеха развален зъб, докато зъболекарят заявяваше високо, че изваждането е съвършено безболезнено. Имаше фокусник, който гълташе огън, друг, който вървеше на кокили, дресирани бълхи и един акробат, жонгльори и научени на всевъзможни игри маймуни, един фарсов театър и друг — куклен. Над една голяма палатка се развяваше знаме, което показваше, че вътре се даваше някакво представление, но влиянието на пуританите бе все още много силно, та броят на зрителите бе незначителен.

Застанала между Боб Стерлинг и Джек Кларк, Амбър въсеше вежди и удряше с крак, като мяташе нетърпеливи и бързи погледи към тълпата.

„Где е той?“

Тя беше тук от седем часа, а сега вече минаваше девет, а нямаше следа ни от лорд Карлтън, ни от другарите му. Стомахът й се свиваше от нерви, ръцете й бяха влажни, устата й суха. Очевидно, ако той искаше да дойде, щеше да бъде вече тук… Но той е отпътувал! Забравил ме е съвсем, заминал си е…

Джек Кларк, едър момък с груби черти, я бутна с лакът.

— Вижте, Амбър. Как ви харесва това?

— Какво? О, да! Много е красиво.

Тя изви глава и видя купчина хора, които крещяха весело около един смешник, който се бе покачил върху подиум, намазан от главата до петите с крем, който му подхвърляха срещу няколко стотинки бурканчето.

Защо не идва той!

— Амбър, харесва ли ви тази панделка?

Тя подари на всеки по една усмивка, като се опита да не мисли повече за лорд Карлтън, но не можеше. Мисълта й и сърцето й бяха изпълнени със спомен за него и ако тя не го видеше отново днес, мислеше си, че не би могла да преживее това разочарование. Не бе прекарвала подобна криза — помисли си тя.

Амбър се бе облякла особено грижливо и знаеше, че никога не е била по-красива.

Роклята й, която не стигаше съвсем до глезените, беше от грубо светлозелено сукно, възпретната отзад, за да се вижда раираната в червено и бяло долна фуста; тя бе стегнала, доколкото може, връзките на своето черно елече, за да изпъкне тънката й талия още по-добре, и след като излезе от къщи и леля й Сара не можеше да я види, разтвори бялата си блуза до падината между гърдите си. Като корона на главата й лежеше венец от сплетени бели маргаритки, а в ръката си държеше широкопола сламена шапка.

Щеше ли да отиде напразно тоя труд, който бе положила за тоалета си и който съвсем не бе предназначен за тия глупаци, които се въртяха около нея, подрънкваха пари в джобовете си и си отправяха взаимно гневни погледи?

— Мисля, че ми харесва това… — каза тя разсеяно, като посочи една панделка от червен сатен, забутана между купчина други панделки.

Сетне, мръщейки се, отново се обърна и го видя.

— О!

Остана за миг неподвижна и изведнъж, прибирайки роклята си, се затича, като остави и двамата изумени и разгневени. Лорд Карлтън заедно с Алмсбъри и друг млад мъж пристигнаха на поляната, където бе панаирът, и по стар обичай една стара жена клекна, за да избърше обувките им. Амбър пристигна запъхтяна, усмихната и им направи реверанс, на който те отговориха, като свалиха шапки и се поклониха почтително.

— Дявол го взел, хубавице! — извика Алмсбъри възторжено. — Вие сте най-красивата малка дяволка, която съм виждал.

— Благодаря, милорд! — каза тя, като насочи веднага поглед към лорд Карлтън, който я наблюдаваше с очи и я караше да изпитва тръпки по гърба. — Страхувах се, страхувах се, че сте отпътували.

Той се усмихна.

— Ковачът бил на панаира и ние трябваше сами да подковем коня.

Той хвърли поглед наоколо.

— Е, добре! Откъде да започнем?

Някаква безгрижна веселост се четеше в очите му и в гримасата на устните му. Тя изпита стеснение от това, почувства се безпомощна, несръчна, неспособна да говори, дори малко разгневена. Как ще му направи впечатление, ако не намери какво да каже и остане бледнееща и руменееща, гледайки го като глупава гъска?

Старата жена бе приключила и всеки един от благородниците й бе хвърлил по една монета, „за да си плати входа“. Тя тръгна, но се обърна, за да погледне Амбър, която почна да се чувства като прицелна точка на общото внимание, защото всички гледаха кавалерите и се питаха без съмнение каква работа може да има с тях една млада селянка. Тя би се очаровала от интереса, който бе възбудила, но се страхуваше да не я види някой от роднините й, тъй като знаеше какво би значело това за нея. По-добре бе да намери някое по-спокойно и усамотено място.

— Знам какво искам да видя най-напред — каза Алмсбъри. — Ония бараки там, където се продава испанско вино. Ще ви намерим на кръстопътя, под града, Брус, когато слънцето стигне ей там… — И той посочи зенитната точка. После като се поклоня още веднъж, замина с другия джентълмен.

Амбър се поколеба за миг в очакване да чуе от него това, което той искаше да стори, но понеже той не каза нищо, тя се обърна и се насочи към дървените стълбове в голямата палатка, дето даваха представление. Тълпата бе многолюдна, но мястото — отдалечено от центъра на панаира. Той вървеше до нея, без да разменят нито дума в течение на няколко минути. Амбър беше щастлива, че шумът им пречи да говорят, без да викат, като се надяваше той да помисли, че заради това мълчи. Страхуваше се, че всичко, което може да каже или да стори ще му се види смешно. Последната нощ, легнала в кревата си, тя се чувстваше твърде весело, обливайки го със своето очарование, както беше с Том Андрюс, Боб Стерлинг и много, много други. Но отново си даде сметка за огромното разстояние, което ги отделяше и което не успяваше да прехвърли. Нейната чувствителност и вълнението й бяха достигнали едно почти болезнено напрежение и всичко това, което тя виждаше, добиваше необикновен блясък.

За да потули своето стеснение и смущение, Амбър разглеждаше с най-голямо любопитство всички бараки, край които минаваха. Когато стигнаха пред една от тях, където млада жена продаваше блестяща бижутерия, лорд Карлтън сведе поглед към нея и я попита:

— Виждате ли нещо тук, което бихте искали да имате?

Амбър го погледна приятно изненадана. Всички тия скъпоценности й изглеждаха великолепни, но очевидно струваха много скъпо. Никога не бе носила подобни украшения, макар ушите й да бяха пробити, защото — казваше Сара, — когато се омъжи, ще сложи обиците, останали от нейната майка. Естествено, ако се върнеше вкъщи с такава скъпоценност, чичо Мат ще побеснее и леля Сара ще почне отново да й говори за женитба, ала примамливостта на тия украшения и мисълта за подарък от негово високоблагородие бяха неудържими! Амбър отговори без колебание:

— Бих искала едни обици, милорд.

Като ги видя да се спират, младата жена зад тезгяха започна своята заучена приказка, предлагайки им огърлици, гребени и гривни. Чула Амбър да говори за обици, тя взе един чифт от цял куп грубо изработени, ярки и цветни.

— Вижте тия тук, красавице! Достойни са да красят ушите на една графиня, повярвайте ми. Наведете се към мен, мила, да ги изпробвам. Малко по-стегнати. Ето, тези са добре. Какво ще каже, ваше благородие? Вярвайте ми, това я променя изведнъж, истинска високопоставена дама, честна дума! Вижте, мила, погледнете се в огледалото. О! Никога досега не съм виждала украшение да преобразява до такава степен, кълна ви се, мадам…

Тя бъбреше с бясна скорост, като държеше огледало, за да даде възможност на Амбър да констатира сама настъпилата учудваща промяна у нея. Амбър се наведе, като отметна косите си назад, за да открие ушите си; очите й горяха от удоволствие. Тия обици я правеха да изглежда голяма и й придаваха донейде израз на леконравна жена. Тя се усмихна с крайчеца на устните си на лорд Карлтън, като искаше да узнае какво мисли той, защото желаеше горещо да притежава тия обици, но се страхуваше да не направи лошо впечатление с настойчивостта си. Той й се усмихна и се обърна към продавачката:

— Колко струват?

— Двадесет шилинга, милорд.

Той извади от джоба си две златни монети и ги хвърли върху тезгяха.

— Сигурен съм, че те си го заслужават!

Те се отдалечиха. Амбър беше очарована от тоя подарък, убедена, че обиците бяха направени от чисто злато, с диаманти и рубини.

— Ще ги пазя вечно, ваше благородие! Кълна се, че никога няма да нося друго украшение.

— Драго ми е, че ви доставят удоволствие, мила. А сега накъде? Искате ли да видите представлението?

И той посочи с глава палатката, която приближаваха. Амбър, която бе желала винаги да види някое театрално представление — защото й бе забранено, откакто се помнеше, — хвърли поглед, пропит с желание. Тя се колебаеше обаче донякъде от страх да не срещне там някой познат, а още повече може би защото желаеше да бъде насаме с него, далеч от всички хора.

— Нека бъда откровена с вас, сър, не мисля, че чичо Мат би ме пуснал да отида…

И както стоеше до него, желаейки той да реши заради нея, тя съгледа на не повече от десетина метра Агнес, Лизбет Мортън и Гертруд Шекерли. И трите я наблюдаваха втренчено, с отворена уста, смаяни, възмутени, раздразнени, яростни от ревност. Очите на Амбър срещнаха за миг очите на нейната братовчедка, която нададе слаб вик на ужас и побърза да погледне на друга страна, като се помъчи да си даде вид, че не ги е забелязала. Пръстите й започнаха да играят нервно с шнура на шапката й.

— Беда, ваше превъзходителство! — промълви тя възбудено. — Това е моята братовчедка. Сигурно ще изтича да разкаже всичко на леля ми. Да се измъкнем оттук…

Тя не видя усмивката на лорд Карлтън, защото беше вече тръгнала, пробивайки си път през тълпата. Той я последва, без да поглежда трите момичета. Амбър се обърна само веднъж, за да се увери, че Агнес не я следва по петите, и му отправи най-хубавата си усмивка. Агнес сигурно щеше да побърза да отиде при Сара или Мат и някой от членовете на семейството щеше да бъде изпратен да я намери и да я върне на сигурно място. Трябваше да побързат да се скрият от погледите, защото тя беше решила да прекара един или два часа с него, колкото и големи неприятности да понесе впоследствие.

— Ето църковния двор — каза тя забързано, — да влезем и да изречем по едно желание пред фонтана.

Той се спря и тя направи същото, поглеждайки го с някаква загриженост.

— Мила — каза той, — мисля, че се излагате на големи неприятности. Очевидно е, че вашият чичо е твърде морален джентълмен, и аз съм уверен, че не ще му бъде приятно да види племенницата си в обществото на един кавалер. Може би сте твърде млада, за да го знаете, но пуританите и кавалерите нямат доверие един на друг особено, що се отнася до родственички.

В гласа му се долавяше същата нотка ленивост, а лицето му имаше оня израз на лека закачливост, който я бе развълнувал така странно през изтеклата нощ. Защото чувстваше, че това нехайно равнодушие прикрива зле един пламенен, неумолим и може би дори малко жесток характер. Без да си дава ясна сметка за собствените си желания, тя съзнаваше неясно, че й се иска да разкъса този воал от учтивост, за да опознае нещо от онази буйна жила, която долавяше тук, съвсем близо до повърхността, грижливо овладяна.

Тя отвърна смело, защото започваше да се чувства по-уверена в себе си:

— Не ме интересува моят чичо! Леля ми вярва. Оставете ме сама да реша това, ваше благородие. Моля ви се, сър. Така много бих искала да си пожелая нещо!

Той вдигна рамене и я последва. Те прекосиха пътя и минавайки през обраслата с бръшлян желязна врата, се отправиха към двата малки фонтана, които се намираха на около три крачки един от друг. Амбър коленичи помежду им, потапяйки ръцете си във всеки от тях, докато водата покри китките й. После изрече безмълвно желанието си, затваряйки очи.

— Искам той да се влюби в мен!

Тя остана за миг неподвижна, вглъбена, после вдигна ръцете си със събрани шепи и пи от водата. Той я повдигна, подавайки й ръка.

— Предполагам, че сте пожелали да покорите света — каза той. — Колко време ще ви е нужно?

— Една година… ако имам вяра. Иначе никога.

— Но, разбира се, вие вярвате?

— Всичките ми други желания са били чути. Не искате ли и вие да си пожелаете нещо?

— Една година не ще бъде достатъчна за повечето от моите желания.

— Нима? Господи! А пък аз мислех, че една година стига за всичко!

— Да, когато човек е на седемнадесет години.

Тя започна да оглежда наоколо, отчасти защото не можеше да понася по-дълго твърдия блясък на неговите сиво-зелени очи, отчасти поради това, че търсеше място, където биха могли да отидат.

Църковният двор бе твърде посещаван. Тук можеха да дойдат и други хора, а всеки мъж, жена или дете като че ли криеше заплаха за нейното щастие. Тя имаше чувството, че всички се бяха съюзили, за да я отделят от него и да й върнат строгата и безплодна закрила на чичо й и леля й.

До църквата имаше градина, отвъд която се простираше ливадата, отделяща Хийтстоун от горите на Блубел. Ами, разбира се, че това е мястото! В гората беше тъмно и прохладно и имаше много скрити кътчета, гдето никой не би могъл да ги види; самата тя си спомняше няколко от панаирите през последните три или четири години. Тя се отправи нататък, надявайки се той да повярва, че са тръгнали съвсем случайно.

Прекосиха градината, прехвърлиха се през една ограда и се намериха сред ливадата.

Тревата бе осеяна с лютичета, полски маргаритки и диви жълти перуники. При всяка стъпка те затъваха в меката мочурлива почва. По-далеч, близо до реката, едно оранжево петно показваше мястото, дето растяха ружи, а докато се приближаваха, забелязаха зелените стъбла на тръстиката, подаващи се над водата. По стръмните брегове растяха върби, а от другата страна на реката, в самия край на гората, се виждаше горичка от трепетлики, чиито листа блестяха на слънцето като старовремски сребърни монети.

— Почти бях забравил колко хубава е Англия през пролетта — каза той.

— От колко време сте я напуснали?

— Приблизително шестнадесет години. Майка ми и аз заминахме за чужбина, след като баща ми бе убит в Мърстън Мер.

— Шестнадесет години в чужбина! — възкликна тя с тон, в който се долавяше съмнение. — Боже мой! И как го направихте?

Той сведе очите си към нея и й се усмихна с отсянка на нежност.

— Всички ние бихме предпочели нещо по-друго, но нямахме избор. Що се отнася до мен, не мога да се оплача.

— Но там не ви харесваше? — попита тя смутена и дори възмутена от подобно богохулство.

Сега те прекосиха бързо течащата река по един тесен и разклатен мост, направен от стъбла на дървета; под тях минаваха бързи като стрели риби, а водни кончета танцуваха над повърхността на водата и над водните лилии, които растяха около малко блато. След като се озоваха на другия бряг, те навлязоха в гората и тръгнаха по малка пътека между дървета и папрат, сред нацъфтели диви зюмбюли. Беше приятно, прохладно и спокойно; благоуханието на цветята се смесваше с мириса на изгнили листа.

— Може би е предателство от страна на един англичанин да признае, че обича някоя друга страна. И все пак аз съм обичал много страни — Италия, Франция, Испания. Но преди всичко Америка.

— Америка? Как така? Та тя е от другата страна на океана!

Наистина, това беше всичко, което тя знаеше за Америка.

— Много далеч от другата страна — добави той.

— И кралят ли беше там?

— Не! Отплувах веднъж на експедиция с братовчеда на Негово величество, принц Рупърт — и още веднъж с един търговски кораб.

Тя беше смаяна. Да видиш толкова далечни страни! Да преминеш океана! Това беше невероятно, като приказка! Тя, която никога не беше ходила по-далеч от Хийтстоун, и то само два пъти в годината за пролетния и есенния панаир. Обущарят беше единственият между познатите й, който беше ходил някога в Лондон — на двадесет и пет мили югоизточно от Меригрийн.

— Колко ли е хубаво да видиш широкия свят!

Тя въздъхна.

— Ходили ли сте и в Лондон?

— Само два пъти. Отидох там преди десет години и се върнах отново няколко месеца след смъртта на Кромуел. Но никога не съм оставал дълго.

Те се бяха спрели и той погледна през дърветата към небето, сякаш искаше да види още колко време му остава. Виждайки това, Амбър беше обхваната от внезапна паника. Той щеше да си отиде — щеше да се върне в онзи обширен свят с неговите вълнения, шум и суета, — а тя трябваше да остане тук. Изпита съвсем ново и ужасно чувство на самота, сякаш беше отстранена в някакво далечно ъгълче през време на празник, където беше единствената чужденка. Всичките тези страни, които той беше видял и които тя никога нямаше да види; всичките тези приятни неща, които той беше правил и които тя никога нямаше да направи. Но най-лошо от всичко беше това, че никога повече нямаше да го види.

— Време е да тръгваме!

— Не, разполагам с още малко време.

Амбър коленичи в тревата, правейки гримаса и с бунт в очите, а миг след това той седна срещу нея. Тя остана намръщена в продължение на няколко секунди, размишлявайки за своето окаяно бъдеще, после бързо го погледна. Той я наблюдаваше сериозно и внимателно. Тя отвърна на погледа му с разтуптяно сърце. И се почувства обхваната от приятна умора, така обезсилваща, че очите й се затваряха. Цялото й същество се разкъсваше от желание. И все пак тя оставаше полунаплашена, несигурна и сдържана, изпълнена с чувство на ужас, едва ли не по-силно от желанието й.

Най-сетне той я прегърна с ръка през кръста и я привлече бавно към себе си. Амбър наклони глава, за да срещне устните му, и обви шията му с ръце.

Тогава сдържаността, която беше проявил досега, изчезна, за да стори място на дива, буйна, безмилостно егоистична страст. Неопитна, но не и невинна, Амбър отговаряше пламенно на целувките му. Засилено от милувките и ръцете му, нейното желание нарасна в унисон е неговото; макар че преди малко бе доловила някъде дълбоко в себе си предупредителния зов на Сара, ала този образ се изличи бързо, за да изчезне съвсем.

Когато той я повали на земята, тя се възпротиви и нададе слаб вик. Това бе всичко! Протестът й не отиде по-далеч. Може би я очакваше нещо тайнствено и ужасно. Отблъсна мъжа с двете си ръце, от устата й се изтръгна леко, плахо ридание и тя извърна глава. Обхвана я безумен, буен, почти болезнен истеричен страх.

— Не! — изкрещя тя. — Пуснете ме да си вървя!

Тя видя над себе си лицето му и очите, които станаха искрящо зелени. Изведнъж Амбър се усети разхълцана, почти безумна от страст и ужас.

С някаква неясна съпротива тя възвърна бавно съзнанието си за външния свят и за тях двамата като отделни индивиди. Все още със затворени очи, тя въздъхна дълбоко и сладострастно. Имаше усещането, че не може да помръдне дори малкия си пръст.

След един продължителен миг той се отдръпна от нея и седна подпрял лакти на коленете си със стръкче трева между зъбите и с поглед, втренчен пред него. Бронзовото му лице бе влажно от пот и той го избърса с опакото на ръкава си от черно кадифе. Амбър остана до него напълно неподвижна, със затворени очи, скрила чело под прегънатата си ръка. Беше й горещо, спеше й се, чувстваше се прекрасно и беше щастлива с всички клетки на тялото си.

Струваше й се, че до този момент е била наполовин жива.

Чувствайки погледа му върху себе си, тя извърна леко глава и му се усмихна кротко. Искаше й се да му каже, че го обича, но не се решаваше. Искаше й се той да й говори за любов, но той се задоволи да се наведе над нея и да я целуне много нежно.

— Съжалявам — каза той тихо. — Не очаквах, че още си девствена.

— Щастлива съм, че бях такава.

Това беше всичко, което той можа да й каже. Тя чакаше и го наблюдаваше. Започваше да изпитва смътно чувство на несигурност и страх. Сега той отново й се струваше такъв, какъвто й се стори първия път, когато го видя. Нищо нито в израза му, нито в държането му не разкриваше колко близки бяха станали. Това я изненада и огорчи, защото онова, което току-що се беше случило, трябваше да промени и него така, както и нея. Нищо не трябваше вече да бъде същото за когото и да било от тях.

Най-сетне той се изправи, дирейки с очи слънцето.

— Сигурно ме чакат. Искаме да стигнем в Лондон преди настъпването на нощта.

Той й подаде ръка, за да й помогне да стане. Скачайки на крака, Амбър приглади косите си, оправи блузата си и докосна с ръка обиците си, за да бъде сигурна, че не ги е изгубила.

— Господи! Не трябва да закъсняваме.

Изчиствайки от прах шапката си, той й хвърли учуден поглед. После свъси вежди, сякаш беше получил повече, отколкото се бе пазарил.

Пред този поглед усмивката и възбудата на Амбър изчезнаха за миг.

— Не искате ли да ме отведете?

Беше готова да заплаче.

— Но, миличка, леля ви и чичо ви няма никога да одобрят това.

— Не ме интересува. Искам да дойда с вас! Мразя Меригрийн! Не искам повече никога да го видя! О, моля ви, ваше благородие, позволете ми да дойда с вас!

Изведнъж Меригрийн и целият й живот там й бяха станали непоносими. Карлтън олицетворяваше целия й неспокоен копнеж, жажда и пламенното й желание за по-свободен и по-весел живот, всичко, което ферментираше несъзнателно у нея още от времето, когато преди много години бе говорила за първи път с обущаря.

— Лондон не е подходящо място за неомъжена девойка без пари и връзки — каза той с безпристрастен тон. И Амбър си даде сметка, че той съвсем няма намерение да бъде обезпокояван от нея.

После, съжалявайки може би, загдето я беше огорчил, додаде:

— И аз самият няма да остана там дълго. Какво ще правите, когато замина? Не ще бъде лесно да се върнете тук. Много добре зная какво мисли едно английско село за подобни бягства. А в Лондон не съществуват много начини за една жена да изкара прехраната си. Не, мила, мисля, че ще направите по-добре да си останете тук.

За голяма изненада на Карлтън, а и за нейна собствена, тя неочаквано се разрида.

— Не искам да остана тук! Не искам! Сега не мога да остана! Как искате да обясня на чичо Мат къде сме били през тези два часа, когато стотици хора ни видяха да напускаме панаира!

По лицето му пробягна израз на отегчение, но тя не го забеляза.

— Казах ви какво би могло да се случи — забеляза той. — Дори и чичо ви да е ядосан, пак ще бъде по-добре да се върнете и…

— Не! — прекъсна го тя. — Няма да се върна. Не искам повече да живея тук! Чувате ли? И ако вие не ме вземете със себе си, ще замина сама!

Тя се спря внезапно и го погледна разгневена, нападателна, но и умоляваща.

— Ваше благородие, моля ви, вземете ме със себе си!

Те се измерваха с поглед; най-сетне намръщеността му изчезна и той се усмихна.

— Много добре, малка глупачке, ще ви взема, разбрано. Но не ще се оженя за вас, когато отидем там, и никога не забравяйте, каквото и да стане, че съм ви предупредил.

Тя чу само първата част от онова, което той бе казал; засега останалото нямаше значение.

— О, ваше благородие! Наистина ли мога да дойда? Няма да ви преча, кълна ви се!

— Не знам! — отвърна той бавно. — Мисля, че е тъкмо обратното!

Те пристигнаха на коне в Лондон по Уайтгеръл Роуд към средата на следобеда, след като бяха преминали през многобройни малки села, разположени близо до града, но чиято външност въпреки тяхната близост до столицата съвсем не се отличаваше от тази на Хийтстоун и Меригрийн. Крави пасяха из ливадите, дърпайки лениво тревата, а селяните бяха прострели прането си по храстите. Докато минаваха, хората познаваха в тях роялистите, които се завръщаха, и шумно ги поздравяваха. Малки момчета тичаха край тях, опитвайки се да докоснат ботушите им, жени се навеждаха от прозорците, мъже се спираха и сваляха шапки, викайки шумно:

— Бъдете добре дошли!

— Да живее кралят!

— Слава на Негово величество!

Зад стената градът беше нещо като гърне, прогнило от вековете; стар, грозен, той миришеше лошо, но беше живописен и пъстър, с повехнала хубост. Той беше ограден от обширни пространства, из които се търкаляха купища смет, пръскащи задушлива миризма. Улиците бяха тесни, някои от тях постлани с чакъл, но повечето не, а в средата или по края им течаха вадички мръсна вода. Поставени нарядко колове отделяха пътя, запазен за колите, от тясното пространство, определено за пешеходците. Улиците бяха заградени от къщи, всеки етаж на които се издаваше над по-долния, отнемайки така почти напълно светлината и въздуха дори и в най-широките места.

Острите кули на църквите затваряха хоризонта, защото във вътрешността на града се намираха стотина от тях, и непрестанният звън на техните камбани заливаше Лондон с най-страстната и най-красива музика. Скърцащи табели се люлееха над главите на минувачите със своите златни агнета, сини глигани, червени лъвове; голям брой от тях бяха съвършено нови, носещи ризниците на Стюартите или профила на някой мъж с червени коси, мургаво лице и корона на главата. Полето бе потънало в слънце и там беше почти топло, но над града лежеше тежка мъгла, сгъстявана още повече от пушека на сапунарните и печките; студът беше пронизващ.

Улиците бяха пълни с народ; амбулантни търговци известяваха за минаването си с напевен вик, който нямаше претенциите да бъде разбран, и домакинята можеше да набави от прага на къщата си всичко необходимо. Носачи мъкнеха на гърбовете си клатещи се товари и ругаеха онези, които им препречваха пътя. Изправени пред магазините си чираци хвалеха шумно стоката си, като не се поколебаваха дори да хващат клиентите си за ръкава, за да ги накарат да влязат.

Имаше сакати певци, просяци, дребни благородници, облечени в коприна, знатни дами с маски от черно кадифе, важни търговци, дрипави скитници, а понякога и прислужници, проправящи път за носилката на някоя графиня или херцогиня. Повечето от хората се движеха пеша, а някои в наемни коли, в носилки или на кон, но когато ставаше натрупване на хора, както се случваше често, те биваха принудени да спират.

Лесно беше да се види още при пръв поглед, че лондончанинът се различаваше напълно от англичанина от провинцията. Съзнанието за неговата власт го правеше груб, защото той представляваше кралството и знаеше това. Беше шумен и сприхав, готов да се впусне в смъртоносна борба с всеки, който не му отстъпваше мястото край стената. След като бе поддържал парламента в продължение на осемнадесет години, той се готвеше да посрещне законния владетел, пиейки по улиците за негово здраве и кълнейки се, че винаги е обичал Стюартите. Той мразеше французите заради начина им на говорене и държане, заради дрехите и религията им и им подхвърляше на драго сърце цял куп ругатни или пък духаше в лицата им пяната от бирата си, преди да вдигне наздравица за проклятие. Но той мразеше също така жестоко датчаните и всички чужденци, защото за него Лондон бе целият свят и всеки, който не живееше там, не струваше пукната пара!

Лондон — вонящ и мръсен, шумен и пъстър — беше самото сърце на Англия и неговите граждани управляваха нацията.

Амбър имаше впечатлението, че се намира у дома си, и се влюби в Лондон още от пръв поглед, както се беше влюбила в лорд Карлтън. Този напрегнат, буен, енергичен живот отговаряше на най-дълбоките й, най-живи емоции. Той беше предизвикателство, провокация. Инстинктивно — като всеки добър лондончанин — тя почувства, че е видяла всичко, което трябваше да види. Никой град на света не можеше да бъде сравняван с него.

Групата кавалери се пръсна при Бишопсгейт, като всеки тръгна на своя страна. Брус и Амбър продължиха заедно, следвани от двама прислужници. Те слязоха на коне надолу по Грейшъс стрийт и спирайки се пред фирмата на Роял Сарасин, завиха, минаха под портала и влязоха в двора на хана. Постройката го заобикаляше от всички страни, а по дължината и на четирите етажа имаше балкони. Брус помогна на девойката да слезе и двамата влязоха в къщата. Стопанинът беше зает и след няколко минути Брус я помоли да го почака, докато отиде да го потърси.

Амбър го гледаше как се отдалечава с очи, пълни с възхищение и гордост; дъхът й почти пресекваше от възбуда. Аз съм в Лондон! Не е възможно, но е вярно! Аз съм в Лондон! — Струваше й се невероятно, че животът й бе могъл да се промени така бързо и така безвъзвратно за по-малко от двадесет и четири часа! Защото тя беше твърдо решена да не се връща никога вече в Меригрийн, каквото и да стане. Никога, докато е жива!

Все още облечена в пелерината на Брус, тя пристъпи към огъня, протягайки ръце към приятната топлина; тогава тя си даде сметка, че трима или четирима мъже, седнали до прозореца, я наблюдават, пиейки своето пиво. Суетността й бе приятно поласкана, защото тези мъже бяха лондончани; тя извърна леко глава, за да покаже своя профил с леко вирнат нос и хубавите си пълни устни над малката закръглена брадичка.

В този момент Брус се върна усмихнат и спрял поглед върху дребния човечец, който вървеше до него и едва достигаше до раменете му. Той беше собственикът и изглеждаше много развълнуван.

— Боже мой! Ваше благородие! — викаше той. — Мислех, че сте мъртъв, честна дума! Онези разбойници от „Кръглите глави“ дойдоха половин час след заминаването ви и обърнаха къщата ми наопаки, за да ви намерят. Когато видяха, че не ще открият нищо, те бяха обхванати от такъв бяс, че ме пренесоха през двора и ме хвърлиха в шахтата за въглища.

Той се изплю на пода.

— Пфу! Чумата да ги отнесе! Бих желал да ги видя всичките обесени като шунка на Тибърн Хилс!

Брус се засмя.

— Не се съмнявам, че желанията ви ще бъдат чути.

Докато говореха, те се приближиха до Амбър и гостилничарят подскочи, защото не беше забелязал присъствието й; той се поклони леко.

— Мадам Сейнт-Клер — каза Брус, — позволете ми да ви представя нашия домакин, господин Гъмбъл.

Амбър беше щастлива, загдето я беше нарекъл „мадам“, защото само много младите момичета или професионалните проститутки отговаряха на определението „госпожица“.

Тя се усмихна и наклони глава, долавяйки, че социалното й положение не й позволява вече да прави реверанс на един хотелиер. Все пак тя изживя един миг на несигурност, питайки се дали погледът, който той й хвърли, не изразяваше неодобрение, загдето виждаше негово благородие да пътува заедно с жена, която не му беше съпруга. Във всеки случай Брус се държеше така свободно, като че ли му беше сестра, и господин Гъмбъл поднови незабавно разговора оттам, гдето го беше прекъснал.

— Цяло щастие е, че не пристигнахте един ден по-късно, милорд. Кълна ви се, че никога не съм виждал толкова много свят у себе си. Цяла Англия идва в Лондон, за да поздрави с добре дошъл Негово величество! В края на седмицата тук и в Темпъл Бар не ще има нито една свободна стая.

— Защо сте сложили корона на главата на вашия Сарасин, за да го направите да мине за крал! Почти всички фирми, които видяхме, представляват глави на крале или пък носят оръжие.

— О! Наистина! Те са тук! Чули ли сте какво се говори? Ако главата на краля е празна, оръжията му не са!

След което избухна в смях. Брус се усмихна, а мъжете в другия край на стаята се разсмяха шумно. Амбър не познаваше достатъчно добре репутацията на краля, за да разбере шегата.

Дребният човечец извади кърпата си и изтри челото си.

— Ах, ние ще бъдем много щастливи, че се връща, уверявам ви! Честна дума, ваше благородие, вие не можете да си представите какво сме изживели! Никакви карти, никакви зарове, никакви игри! Нито пиене, нито танци! Боже мой! Та те дори се опитваха да обявят любовния акт за голям грях!

Брус се засмя.

— Доволен съм, че останах в чужбина.

И този път Амбър не разбра шегата. Тя не знаеше смисъла на думата „акт“. Но все пак се усмихна така, сякаш беше разбрала духовитостта.

— Хайде, стига приказки! Сигурно ваше благородие е гладен. Може би е и уморен. „Цветът на лилията“ е още свободен.

— Отлично! Тази стая ми донесе щастие последния път. Може би и този път ще е същото.

Те се отправиха към стълбата и докато се изкачваха, чуха мъжете, които започнаха да пеят или по-скоро да крещят долу весело, нестройно и фалшиво.

Кралят обича бутилката, приятели!

Кралят обича пълната чаша!

Той ще налее по чаша

на всички хубави девойки

и ще направи всички ни рогоносци, приятели!

И ще направи всички ни рогоносци!

Стигнал до горния край на стълбата, господин Гъмбъл отключи една врата и им стори път да влязат. Стаята беше доста просторна, а Амбър я намери великолепна, защото никога не беше виждала подобно нещо.

Стените бяха с богата ламперия от тъмен дъб; камината, също от дъб, беше украсена с мотиви от резба, представляваща плодове и цветя. Подът беше гол и всички мебели — в онзи тежък и претоварен стил, който бе характеризирал началото на столетието, при все че креслата и столовете бяха тапицирани плътно в убито зелено или рубиненочервено кадифе, достатъчно изтъркано, за да добие старинен блясък.

В алкова се намираше огромно легло с четири колони и завеси от червено кадифе, които човек можеше да затвори през нощта, за да отдели обитателите му в интимност, с риск да ги задуши. Два шкафа за дрехи, поставени до стената, няколко стола, две кресла, една малка масичка с огледало над нея и едно писалище допълваха мебелировката. Една цяла стена от стаята беше заета от високи врати прозорци, отварящи се към балкон със стълба, водеща към двора.

Амбър се оглеждаше наоколо, изгубила за миг способността да говори, докато Брус казваше:

— Много е уютно. Ще вечеряме тук. Изпратете най-хубавото, което имате.

След като ги увери многократно, че и двамата ще получат всичко, което желаят, господин Гъмбъл си отиде, а Амбър се изтръгна от безмълвието си. Хвърляйки пелерината, тя се спусна към прозореца, за да погледне на улицата от височината на двата етажа. Група млади момчета бяха наклали огън и печаха на него късове месо, осмивайки парламента; гласовете на мъжете, които все още пееха долу, проникваха слабо през дебелите стени.

— О, Лондон! Лондон! — възкликна тя страстно. — Обичам те!

Брус се усмихна, свали шапката си и приближавайки се изотзад, обгърна с ръка кръста й.

— Вие се влюбвате лесно!

И тъй като тя се обърна живо към него, той додаде.

— Лондон изяжда младите момичета, знаете ли?

— Не и мен! — заяви тя победоносно. — Не се страхувам!

ІІІ

Ето че той се връщаше най-сетне в Англия, сред своя народ, и то тогава, когато изглеждаше, че нищо вече на ще се промени. Чарлс Стюарт не беше вече Чарлс Лекланд[1].

Преди единадесет години малка банда от пуритански екстремисти беше обезглавила неговия баща и викът на ужас, изтръгнал се от хилядите хора, които присъстваха на екзекуцията, отекна из цяла Европа. Това беше престъпление, което щеше да тегне винаги върху сърцата на англичаните. Изгнаник във Франция, най-големият син на покойния крал научи за пропадането на усилията му да спаси баща си едва тогава, когато видя, че изповедникът му коленичи пред него, наричайки го „Ваше Величество“. Тогава той се беше оттеглил в стаята си, за да бъде сам в траура — крал без кралство, владетел без поданици.

В Англия могъщата пета на Кромуел се беше стоварила тежко върху шията на англичаните. Беше престъпление да се числиш към аристокрацията, а верността към покойния крал беше простъпка, заплащана често пъти с конфискуване на имуществото и парите. Онези, които имаха възможност, последваха Чарлс II в чужбина с надежда да се върнат някога, при по-добри времена. Някаква мрачна унилост легна над цялата страна, обезсърчавайки почти всичко, което беше типично английско — доброто настроение, любовта към спорта, празничните ваканции, здравото удоволствие да се пие, танцува, играе и люби.

Народните игри бяха забранени, театрите затворени. Предпазливи, жените изоставиха своите копринени и кадифени рокли със светли цветове, сложиха отново маските си, ветрилата, буклите и изкуствените коси, закриха широките деколтета на корсажите си и не смееха дори да слагат червило на устните си и да очертават с черно очите си от страх да не бъдат заподозрени в симпатии към роялистите. Дори самата мебелировка стана мрачна.

В продължение на единадесет години Кромуел управляваше страната. Но Англия най-сетне откри, че и той е смъртен.

Когато новината за неговата болест се пръсна, около портите на двореца се събра тълпа от войници и граждани. Страната беше тероризирана: тя си спомняше хаотичните години на гражданската война, когато шайки от скитащи войници бяха опустошили надлъж и шир цяла Англия, плячкосвайки чифлиците, обирайки къщите, отвличайки добитъка, избивайки всички, които се опитваха да се противопоставят. Те не искаха Кромуел да живее, но се бояха и да не умре.

С настъпването на нощта се беше разразила ужасна буря, толкова силна, че къщите трепереха върху основите си, дърветата биваха изтръгвани от корените си, а кулите и камбанариите — събаряни. Подобна буря можеше да означава само едно: дяволът идваше да иска душата на Оливър Кромуел. Ужасен, самият Кромуел извика:

— Страшно е да попаднеш в ръцете на живия бог!

Бурята, разразила се над цяла Европа, бушува през цялата нощ и продължи на другата сутрин. Не преставаше да опустошава острова, дори и когато Кромуел почина в три часа следобед. Тялото му бе балсамирано и погребано набързо. Привържениците му облякоха в парадни дрехи една негова восъчна статуя и я поставиха в Съмърсет Хаус, сякаш беше крал. За да го охули, народът хвърляше мръсотии върху посмъртното му изображение.

Но нямаше кой да заеме мястото му и смъртта му бе последвана от две години на полуанархия. Синът му, когото протекторът беше определил за свой наследник, не притежаваше нито едно от качествата на баща си и военните автократи се отърсваха най-сетне от него, за негово собствено облекчение. Веднага изникнаха схватки между кавалерията и пехотата, между старите ветерани и младите новобранци: новата гражданска война между народа и войската изглеждаше неизбежна. Страната изпадна в отчаяние. Да преживееш отново всичко това, когато то не беше послужило за нищо! Всички започнаха да мислят за възстановяване на монархията като единствено средство за спасение.

Генерал Мънк, който бе служил при Чарлс I и бе постъпил след смъртта му на служба при Кромуел, настъпи от Шотландия към столицата и я превзе. Макар и войник, Мънк знаеше, че военната власт трябва да бъде подчинена на гражданската, и неговата цел бе да освободи страната от всяко заробване чрез силата на войската. Той почака предпазливо, за да види какви са настроенията сред народа. След това убеден, че монархистичният ентусиазъм, разпален във всички класи на обществото, се превръща в неудържима вълна, се обяви за привърженик на Чарлс Стюарт. Свикан бе свободен парламент, кралят му изпрати от Бреда едно писмо, в което изявяваше добрите си намерения. Англия започна да се готви да стане отново монархия, следвайки собствените си предпочитания.

Лондон беше препълнен от роялисти и техните семейства и ако в целия град бе останал човек, който не желаеше завръщането на Негово величество, той мълчеше или се криеше. Постепенното възвръщане към смеховете и удоволствията — приспани още в края на войната — се засили внезапно. Ограниченията бяха премахнати. Строгото облекло и благочестивият външен вид се смятаха за признаци на известни пуритански симпатии, избягвани от всички, които искаха да покажат своята лоялност. Светът направи акробатически скок и всичко, което беше порок, стана добродетел.

Но изведнъж това не означаваше само желание за лоялност, преходен ентусиазъм спрямо възстановената монархия или радост, задето се бяха освободили от потисничеството. Имаше нещо по-дълбоко и по-трайно. Дългите години на войната бяха разрушили семействата, подкопали устоите на старите социални традиции, съборили преградите на условностите. Изграждаше се нов социален ред — блестящ, но и дързък, весел, но и по-разпуснат, елегантен, но и вулгарен.

На 23 май 1660 година — точно на тридесетия си рожден ден — Чарлс II влезе на кон в Лондон.

Този ден означаваше за него край на петнадесетте години изгнаничество и скитания из Европа от една страна в друга, навсякъде нежелан, тъй като присъствието му беше неприятно за политиците, които се опитваха да завържат делови връзки с убиеца на неговия баща. Това беше краят на бедността, на изтърканите дрехи, на храната, измолвана от някой недоверчив гостилничар. Край на безплодните усилия да завладее отново своето кралство, усилия, които полагаше безспорно повече от десет години. И преди всичко край на униженията и презрението, на присмеха и оскърбленията от страна на хора, които му отстъпваха по ранг и по всичко друго. Той беше престанал да бъде човек без отечество, крал без корона!

Денят беше ясен и весел, слънцето блестеше в безоблачното небе и хората говореха помежду си, че това време било добра поличба. Всички улици, балкони, прозорци и покриви по дължината на целия път от моста на Лондон до Уайтхол бяха претъпкани. И при все че шествието се очакваше едва следобед, още от сутринта беше невъзможно да се намери свободно място. Гражданската милиция, възлизаща на двадесет хиляди души, беше направила кордон — тези хора се бяха били някога против Чарлс I, но сега поддържаха реда при завръщането на неговия син.

Всички табели бяха украсени с майски цветя: по улиците се издигаха големи арки, дъбови клони украсяваха фасадите на къщите. От един прозорец до друг бяха спуснати гирлянди, украсени с панделки и сребърни лъжички, които блестяха на слънцето. Богатските къщи бяха украсени с килими и червени, златни или зелени знаменца — знамена се развяваха дори и над покривите на най-скромните жилища. Виното се лееше, а камбаните на църквите звъняха с пълна сила. Най-сетне глух топовен гърмеж извести, че шествието е достигнало Лондонския мост.

Приятен вятър задуха из тесните улички. Копитата на конете удряха ритмично по настилката, чуваше се острият звук на тромпети и кларнети, цимбалите звънтяха и техният глух шум отекваше над хълмовете. Цялата процесия искреше и грееше с приказен, почти невероятен блясък. Тя се разгъваше във вълна, която изглеждаше безкрайна: море от хора в червени или сребърни дрехи, в черно, златисто, зелено или сребърно кадифе, с лъскащи шпаги, с развети знамена, с коне, които танцуваха, вдигайки гордо копита. Шествието продължи часове наред, така че очите на зрителите започнаха да се премрежват, гърлата им се продраха от виковете, а ушите им заглъхнаха от целия този нестихващ шум.

Стотици предани кавалери, сражавали се за първия Чарлс, продали стадата и имотите си, за да му се притекат на помощ и последвали сина му в чужбина, яздеха почти накрая. Всички без изключение бяха богато облечени — макар и на кредит. След това идваше лорд-мерът с гола сабя. Край него беше генерал Мънк, нисък, дебел и грозен човек, който въпреки това седеше с голямо достойнство на коня си и внушаваше уважение както на войниците, така и на цивилните. Може би този ден той беше най-популярният човек в Англия, като се изключи кралят. От лявата страна на лорд-мера яздеше Джордж Вилиърс, вторият херцог на Бъкингам.

Херцогът, едър и красив човек с мъжествена външност и рус като бог, отправяше усмивки и кимаше с глава на жените по балконите, които му пращаха целувки и хвърляха цветя по стъпките му. По ранг идваше веднага след принцовете по кръв и беше най-богатият човек в Англия. Беше успял да се ожени за дъщерята на парламентарния генерал, на когото бяха дадени собствените му земи; по този начин беше успял да се спаси. Мнозина знаеха, че е в неблагоприятно положение и дори в немилост поради многобройните си измени, но херцогът изглеждаше така доволен, сякаш самият той лично бе организирал Реставрацията.

След това идваха няколко пажове, много тромпетисти, върху чиито знаменца се виждаха кралските бронирани ризници, и барабанчици, потънали в пот поради усилието да произвеждат мощен грохот. Веднага след тях яздеше Чарлс II, наследствен владетел на Англия, Ирландия и Франция, господар на Великобритания и защитник на вярата. При преминаването му от тълпата, обхваната от безумно, истерично, почти религиозно обожание, някои се хвърляха на колене и простираха ръце към него, хълцаха и не преставаха да викат името му.

— Бог да благослови Ваше Величество!

— Да живее кралят!

Чарлс вървеше бавно и усмихнато и поздравяваше с вдигната ръка.

Висок повече от шест стъпки, той излъчваше добро здраве и животинска сила. Надарен с прекрасна физика, най-добре изпъкваше на кон. Издънка на много националности, имаше повече вид на Бурбон или Медичи, отколкото на Стюарт. Кожата му бе смугла, очите — черни, а гъстите черни лъскави коси се спускаха тежко в естествени къдри чак до раменете. Когато се усмихваше, зъбите му блестяха от белота под тънките мустачки. Строгите му, силно изпъкнали, черти изглеждаха още по-сурови поради циничното и недоверчиво изражение на лицето, въпреки това притежаваше приветлив чар, който привличаше сърцата.

Тълпата го обикна незабавно.

От двете му страни яздеха двамата му по-млади братя. Джеймс, Йоркски херцог, беше също така едър и добре сложен, но рус и със сини очи. Приличаше повече от братята си на покойния крал. Беше хубав момък, три години по-млад от краля, с гъсти, добре очертани вежди, малка трапчинка на брадичката и упорита уста. За свое нещастие не притежаваше привлекателността на брат си. Още от самото начало бе приет сдържано поради малко студеното си високомерие, което обиждаше. Хенри, Глочестърски херцог, беше едва на двадесет години. Той беше човек щастлив, че живее, изглеждаше влюбен в целия свят и не се съмняваше нито за миг, че и светът му отговаря със същото.

Беше вече доста късно, когато кралят се извини, че не ще може да присъства на последните церемонии, и се оттегли в апартаментите си в Уайтхол съвсем изморен, но много щастлив. Все още облечен във великолепните си дрехи влезе в спалнята си, носейки на ръце малък черно-кафяв шпаньол с опашка като перо, дълги уши и изражение на стара, сърдита жена. Беше заобиколен от половин дузина други кучета, които подскачаха и джавкаха пронизително. Изведнъж те останаха неподвижни и погледнаха нагоре при звука на някакъв носов вик, дошъл от другия край на стаята. Един зелен папагал се люлееше върху спуснат от тавана обръч, гледаше кучетата и надаваше гневни викове.

— Проклети кучета! — казваше той. — Ето ги отново идват!

Откривайки стар неприятел, шпаньолите възвърнаха смелостта си и се натрупаха под него, като подскачаха и джавкаха, докато птицата продължаваше да ги ругае. Чарлс и всички благородници от свитата му започнаха да се смеят, но скоро кралят направи уморено движение с ръка и менажерията бе отстранена в друга стая.

Един от царедворците запуши с ръце ушите си и разтърси силно глава.

— Исусе Христе! Струва ми се, че никога вече не ще мога да чувам! Ако утре в Лондон все още може да се намери някой, който може да използва гласа си, той е предател и заслужава да бъде обесен.

Чарлс се усмихна.

— Наистина, господа, мисля, че единственият упрек, който може да ми бъде отправен, е този, че останах твърде дълго в чужбина. От четири дни не съм срещнал човек, който да не твърди, че е желал горещо моето завръщане.

Общ смях посрещна шегата. Защото сега, когато си бяха отново у дома лордове, а не нежелани просяци, подхвърляни от една страна на друга, тези хора възвръщаха способността си да се смеят. Току-що изминалите години бяха добили вече нещо като патина и сега, когато историята беше свършила добре, си казваха, че в края на краищата всичко е било само романтично приключение.

Чарлс, комуто помагаха да се съблече, се обърна към един от своите хора и попита тихо:

— Дойде ли Проджърс?

— Чака долу, сир.

— Добре.

Едуард Проджърс беше паж на тайната свита на Негово величество. Занимаваше се с частните му финансови работи, с тайната преписка и служеше като кралски сводник. Това беше едно положение, което не беше лишено нито от престиж, нито от работа.

Най-сетне те излязоха, оставяйки го сам. Прав, с кавалерийски ботуши, брич и ленена риза с дълги ръкави, той им направи прощално лениво движение с ръка. Проджърс изчезна на свой ред през друга врата. Чарлс прекоси стаята, доближи се до отворените прозорци и зачака, щракайки нетърпеливо с пръсти. Нощният въздух беше свеж и прохладен; реката течеше точно отдолу, малки лодки се люлееха на котва и фенерите им, отразяващи се върху водата, приличаха на светулчици. Дворецът бе разположен край завоя на Темза, безброй радостни огньове заливаха с пламъците си небето и той можеше да види жълтеникавата следа на ракетите, които се издигаха бързо и след това падаха със съскане във водата. Грохотът на оръдията се чуваше отново и отново, слабо долиташе и звукът от все още биещите камбани.

За известно време той постоя до прозореца, взирайки се навън. Лицето му беше намръщено, почти тъжно. Приличаше по-скоро на уморен, огорчен и обезсърчен човек, отколкото на крал, завърнал се триумфално сред своя народ. После, чувайки, че някаква врата се отваря зад него, бързо се обърна на токовете си с очи, светнали от радост и възторг.

— Барбара!

— Ваше Величество!

Тя наклони глава и направи дълбок реверанс, докато Проджърс се оттегляше дискретно от стаята.

Беше по-дребна от него, но достатъчно висока, за да бъде величествена. Тялото й беше великолепно, с пълна гръд и тесен кръст, който подчертаваше съвършените й нозе, скрити под гънките на копринената й рокля. Носеше пелерина от виолетово кадифе с капюшон, обточен с черни лисици, а върху големия маншон от същата кожа бе забодена скъпоценна игла с аметисти. Косите й бяха тъмночервени, кожата — много бяла, а отражението от пелерината променяше сините й очи до виолетови. Притежаваше поразителна, почти нападателна красота, която говореше веднага за страст и за дива, силна необузданост.

Приближавайки се до нея, Чарлс веднага я взе в прегръдките си и целуна устните й. Когато прегръдката му отслабна, тя сложи настрана маншона си, остави пелерината да се смъкне на земята, давайки си сметка за погледа му, който не се отделяше от нея. Тя протегна ръце, а той ги пое в своите.

— О, беше великолепно! Колко ви обичат!

Кралят се усмихна, повдигайки леко рамене.

— Така, както биха обичали всеки, който им е позволил да напуснат войската.

Тя се отдръпна и се приближи до прозореца, кокетираща смело.

— Спомняте ли си, сир — попита кротко, — деня, в който ми казахте, че ще ме обичате, докато се качите на престола?

Той се усмихна.

— Смятах, че това е завинаги!

Пристъпвайки зад нея, той обгърна с ръце гърдите й и се наклони, за да докосне с устни тила й. Гласът му беше дрезгав и дълбок, лицето му изразяваше нетърпение и желание. Барбара се беше уловила за рамката на прозореца и шията й се изви назад, но гледаше право пред себе си в нощта.

— Няма ли да е завинаги?

— Но, разбира се, че ще е, Барбара! Дойдох тук завинаги и има едно нещо, което знам. Никога вече не ще възобновя своите пътувания, каквото и да стане.

Пъхайки неочаквано ръка под коленете й, той я вдигна леко.

— Къде мисли господинът, че се намирате сега?

„Господинът“ беше името, което бяха дали на нейния съпруг.

Тя целуна гладко избръснатата му буза.

— Казах му, че ще отида да пренощувам у леля си, но, предполагам, подозира, че съм тук.

По хубавото й лице пробягна презрителен израз.

— Роджър е глупак!

[1] Без земя. ↑

IV

Седнала пред тоалетката, Амбър се разглеждаше в огледалото. Носеше камизола от прост бял лен, силно деколтирана, украсена с дантели и панделки и с бухнати, достигащи до лактите, ръкави; полата й беше широка и дълга. Малкият корсет с банели, стегнат много силно, повдигаше гърдите й нагоре и стесняваше с два инча нейната и без това тънка двайсет и два инча талия. Той й пречеше малко при дишането и навеждането, но й придаваше такова разкошно чувство за модност, че би понесла на драго сърце двойно повече страдания. Полата й, вдигната над коленете, позволяваше да се видят кръстосаните й крака, обути в черни копринени чорапи, прикрепени от дантелени жартиери, украсени с панделка. Носеше пантофки от черна коприна с високи токове.

Зад нея се суетеше дребен, пъргав човек, господин Бодлер, наскоро пристигнал от Париж, който въртеше с върха на пръстите си всички трикове, способни да превърнат главата на една англичанка в глава на истинска парижанка. Той се беше занимавал с нея в продължение на около час, бъбрейки на своя полуфренски, полуанглийски жаргон за „похитители на сърца“, „букли целувки“ и „фаворитки“. Тя не разбираше онова, което й казваше. Смаяна и задъхана от вълнение го наблюдаваше как си служи сръчно с гребените, мазилата, четките и фуркетите.

Най-сетне той бе успял да направи косите й лъскави и блестящи като коприна, с цвета на карамел. Разделени по средата, те обвиваха главата й на едри вълни и се спускаха към раменете в две гъсти букли, придържани от невидими гребени. Отзад бяха вдигнати нагоре и свити във висок кок, прикрепян от фуркети със златни главички. Такъв бил, казваше той, стилът, усвоен от всички знатни дами, и той променял напълно чертите й, придавайки им предизвикателна, но същевременно привличаща пикантност. Като готвач, украсяващ някакво празнично ястие, той прикрепи по една дръзка панделка от черна коприна от всяка страна на слепите й очи, отдръпна се, плесна с ръце и наклони настрана главата си като малка любопитна птичка.

— Ах, мадам! — възкликна той, не обръщайки никакво внимание на нея, а само на косата й и на своя шедьовър. — „Похитители на сърца“ О, мадам! Великолепно! Същински триумф! Това е най-красивата…

Липсваха му думи, обърна удивено очи и разпери ръце. Амбър споделяше напълно неговото възхищение.

— Господи! — И въртеше глава на всички страни с огледало в ръце. — Брус няма да ме познае!

Нужни бяха шест седмици, за да й се ушие рокля, защото всички по-добри шивачи и шивачки на Лондон бяха приели повече поръчки, отколкото можеха да изпълнят. Но мадам Дарние й беше обещала, че тоалетът й ще бъде готов днес следобед, а негово благородие бе дал дума да я заведе там, където би пожелала. Беше броила дните, тъй като бе имала много малко развлечения досега, ако не се смята гледането през прозореца и слизането на улицата, за да прави покупки от всеки минаващ търговец. Лорд Карлтън отсъстваше почти през цялото време. Тя не знаеше къде, а се срамуваше да излиза в селските си дрехи, при все че й беше купил каляска, винаги на нейно разположение.

Но сега всичко щеше да се промени.

Когато оставаше сама, копнееше понякога за родното си място; мислеше за Сара, която бе обичала истински, за многобройните млади хора, които й се покоряваха при най-малкия знак, за важната особа, която самата тя бе представлявала в селото, където всяка нейна постъпка бе наблюдавана я тълкувана.

Но най-често спомените от миналия й живот й вдъхваха само презрение.

— Какво бих правила в този момент? — се питаше тя. Сигурно щеше да помага на Сара в килера за припаси, да преде, да прави свещи, да готви, да ходи на пазар или на църква. Не можеше да повярва, че толкова скучни занимания я бяха поглъщали от ранна утрин до късна вечер.

Сега се излежаваше, докогато искаше, свита под пухената завивка, потънала в сладострастни мечти. Всичките й мисли се въртяха все около една и съща тема: лорд Карлтън. Беше лудо влюбена, заслепена и отчаяна, когато го нямаше, и безумно щастлива от присъствието му. И все пак знаеше много малко за него, а и малкото, което беше научила, идваше от Алмсбъри, който я беше посетил на два пъти в отсъствието на Брус.

Тя откри, че Алмсбъри не беше истинското му име, както беше мислила досега, а титла. Той се наричаше Джон Рандолф, граф Алмсбъри. Беше й разказал, че минали през Меригрийн, защото слезли на сушата при Ипсуич, откъдето били отишли на няколко мили на север в Карлтън Хол, където Брус си получил малката касетка със скъпоценности, която майка му не посмяла да отнесе със себе си в момента на бягството им, защото по онова време страната се намирала в ръцете на парламентаристите и била пълна с войска. Меригрийн и Хийтстоун се намираха на главния път за Лондон.

Струваше й се божие провидение, че бе имала щастието да бъде на полето при тяхното преминаване. Защото Сара бе възложила най-напред на Агнес да отнесе сладкиша, но Амбър така се беше умилквала, че най-сетне бе натоварена с поръчката. Обичаше да излиза от чифлика, за да влиза в допир с по-обширния свят на Меригрийн. Агнес се беше разсърдила, но Амбър бе тръгнала вече, тананикайки някаква песенчица, дебнеща с поглед всичко, което би могла да забележи. После бе скитала така дълго с Том Андрюс, че едва не ги беше пропуснала за четвърт час. Но подобни мисли само затвърдяваха нейната увереност, че са били предопределени още от рождение да се срещнат на общинската ливада на 5 май 1660 година.

Алмсбъри й съобщи, че Брус е на двадесет и девет години, че родителите му починали и имал по-малка сестра, омъжена за френски граф, с когото живее в Париж. Амбър се интересуваше живо какво е могъл да прави през онези шестнадесет години, прекарани далеч от Англия, и Алмсбъри задоволи любопитството й.

През 1647 година двамата постъпили като офицери във френската армия, защото доброволческата служба е част от възпитанието на всеки благородник. Две години по-късно той взел участие в една частна мисия на принц Рупърт, пътувайки по море и плячкосвайки корабите на парламентаристите. Последвал нов военен период, после нова пиратска експедиция в Западна Индия и по бреговете на Гвинея, все с принц Рупърт. Колкото за самия него, Алмсбъри не обичал живота по море и предпочел да остане заедно с двора, който скитал из половин Европа, водейки несигурен живот по кръчмите и странноприемниците. При завръщането на Брус заедно пропътували континента, препитавайки се както могат, което в повечето случаи означаваше хазарт. Последните две години участвали в испанската войска и се сражавали срещу Франция и Англия.

Такъв беше, общо взето, животът на всички благородници в изгнание с тази разлика, че Брус беше по-неспокоен и се насищаше лесно на развлеченията на двора. Амбър намираше, че това е най-интересното и най-привлекателното съществуване по света, и се заричаше да разпита подробно Брус за всичко, което е вършил.

За да й намери занимание, докато отсъстваше с дни, той й бе наел учител по френски, учител по танци, учител по китара и пеене: всеки от тях идваше два пъти седмично, Амбър работеше усърдно, защото горещо желаеше да бъда съвършена жена, за да го привлече още повече. Оставаше само едно: да чуе от устата на самия лорд Карлтън, че я обича — нещо, за което бе готова на драго сърце да се научи да гълта огън или да танцува по въже. Сега разчиташе много на въздействието, което щеше да упражни новата й рокля и модерната й прическа.

В този момент на външната врата се почука и Амбър скочи да отвори. В стаята вече влизаше една немного млада жена, закръглена, запъхтяна и възбудена сред шумоленето на своята тафтена пола.

Беше мадам Дарние — французойка, дошла в Лондон, за да се възползва от изблиците на франкофилство, които бушуваха сред аристокрацията. Черните й коси бяха осеяна със сребърни нишки, а бузите й бяха яркорозови. Зелена копринена панделка като голяма зелка беше забодена на върха на главата й зад кичур изкуствени букли. Черната корава и лъскава рокля беше твърде къса. Въпреки това съвсем не изглеждаше смешна и беше успяла да придобие елегантен вид като всички французойки. Мадам Дарние бе следвана от млада скромно облечена девойка, която носеше голяма кутия от позлатено дърво.

— Бързо! — викна Амбър, пляскайки с ръце и подскачайки от възбуда. — Покажете!

Като говореше бързо на френски, мадам Дарние направи знак на девойката да сложи кутията на масата, откъдето отстрани с величествен жест зелената вълнена пола на Амбър и фустата на райета. След това вдигна тържествено капака и извади своето творение, държейки го с върха на пръстите си, за да даде възможност да му се насладят.

Амбър и фризьорът ахнаха, правейки две стъпки назад, докато девойката грееше от гордост, споделяйки триумфа на своята господарка.

— Оооо! — прошепна Амбър.

После отново:

— О!

Никога през живота си не беше виждала нещо толкова красиво.

Роклята беше от коприна в черен и меден цвят с тясно прилепнал корсаж, дълбоко кръгло деколте, широки, достигащи до лактите, ръкави и пола с набран шлейф, върху която бе поставена втора пола от прекрасна черна дантела. Пелерината беше от кадифе в меден цвят, обточена с черна коприна; капюшонът бе обточен с ивици от черна лисица. Дантелено ветрило, дълги, парфюмирани бежови ръкавици, огромен маншон от лисица и маска от черно кадифе, както ги носеха елегантните дами, когато излизаха навън, допълваха тоалета. И наистина, налице бяха всички принадлежности на висшата мода.

— О, дайте да ги пробвам!

Мадам Дарние беше ужасена.

— О, не, мадам! Най-напред трябва да гримирате лицето си.

— Но да! Първо трябва да гримираме лицето! — повтори като ехо господин Бодлер.

Те пристъпиха към масата и мадам Дарние разгъна голяма кърпа от червено кадифе, като изтърси съдържанието й: шишенца и флакончета, малки порцеланови бурканчета, заешка лапа, четка за вежди, малки листчета, червена испанска хартия, моливи и изкуствени бенки. Амбър нададе слаб вик на изненада, когато оскубаха първото косъмче на веждите й, после продължи да седи спокойно и търпеливо, наблюдаваща с безграничен възторг промяната, която се извършваше пред очите й. Бъбрейки, спорейки и издавайки слаби възклицания, те я превърнаха за по-малко от половин час в едно лъскаво, блестящо и изкуствено същество — в истинска светска жена, поне външно.

Най-сетне бе готова за обличането на роклята — начинание от най-голяма важност, тъй като не биваше нито да я смачкат, нито да изместят косъм от фризурата й, нито да изтрият частица от червилото или малко прашец от пудрата й. За да успеят, и тримата трябваше да се заловят за работа всред възклицанията и гукането на мадам Дарние, която крещеше ту на девойката, ту на господин Бодлер. Усилията им бяха увенчани с успех. Мадам Дарние разшири още малко деколтето, за да разкрие по-добре раменете и почти целите гърди; слагайки ветрилото в ръцете й, тя й заповяда да прекоси бавно стаята и след това да се върне с лице към тях.

— Господи! — викна тя с пълно задоволство. — Та вие можете да се мерите със самата мадам Палмър!

— Коя е мадам Палмър? — попита Амбър, докато се разглеждаше.

— Любовницата на Негово величество!

Шумейки с роклята си, мадам Дарние се въртеше из стаята, за да оправи някоя гънка, да извърти ръкава на четвърт инч, да приглади корсажа.

— Засега попе — прошепна тя и сви вежди, напълно погълната от това, което вършеше. — Другата седмица може би ще бъде някоя друга. — И тя вдигна рамене.

Амбър се почувства поласкана от комплимента, но сега когато беше готова, искаше той да дойде. Външно изглеждаше спокойна и искряща като най-фина хартия, но стомахът й се свиваше нервно, а ръцете й бяха влажни.

— Може би няма да ме хареса така! — Тя започна да се страхува и да се чувства зле. — О, защо не идва?

В този момент в далечината се отвори врата и тя го чу да я вика на име.

— Мога ли да вляза?

— О, той е тук! Бързо! — каза тя, вдигайки ръка към устата си.

Тя бързаше да ги изпрати и тримата се заловиха да прибират кутии, шишенца и гребени. Стигнаха до вратата в момента, когато на прага се появи Карлтън. Докато правеха поклони, не можаха да устоят на желанието да хвърлят бегъл поглед през рамото му, за да видят как ще реагира. Амбър стоеше в средата на стаята с полуотворени уста, притаен дъх и искрящи от очакване очи. Той влезе усмихнат и се спря внезапно с израз на изненада.

— Боже господи! — прошепна той. — Колко сте хубава!

Амбър си отдъхна.

— О, харесвате ли ме така?

Карлтън се доближи до нея и взе ръката й, за да я накара да се извърне бавно, а тя го гледаше през рамо, защото не искаше да изпусне нито един израз на задоволство върху лицето му.

— Вие сте най-красивата жена, за която един мъж би могъл да мечтае!

Той й подаде пелерината.

— А къде ще идем сега?

Амбър знаеше много добре къде и нямаше търпение.

— Искам да отида на театър.

Той се усмихна.

— Добре, но трябва да побързаме. Часът е почти четири.

Минаваше четири и половина, когато пристигнаха в стария театър „Червеният бик“, в горния край на Сейнт Джон стрийт. Пиесата беше започнала преди повече от половин час. В залата беше горещо, задушно и влажно, миришеше на пот, неумити тела и силни парфюми. Цареше непрекъсната суматоха и движение. Когато заеха местата си в предната част на една ложа, десетки глави се обърнаха любопитно към тях. Дори актьорите не пропуснаха да ги погледнат.

Амбър наистина се замая, опитвайки се да види всичко наведнъж; беше развълнувана и възбудена от шумната воняща, зле възпитана и странно разпалена тълпа. Имаше чувството, че е пожънала някакъв личен триумф, и не си даваше сметка, че тези хора биха гледали със същия интерес всяка друга хубава жена, дошла по-късно. Всяко развлечение бе добре дошло за тях, защото нито актьорите, нито публиката се интересуваха сериозно от пиесата.

В приземието — наречено партер — бяха поставени скамейки, по които бяха насядали около триста млади мъже, които не преставаха да разговарят помежду си. Между тях имаше и няколко жени, повечето добре облечени, но силно гримирани. Когато Амбър попита тихо Брус кои са тези жени, той отговори, че били проститутки. В Меригрийн нямаше проститутки — ако бе имало, здравомислещите селяни и техните жени щяха да ги вържат за позорния стълб и щяха да хвърлят мръсотии върху тях. Амбър се изненада, когато видя, че младежите се отнасят към тях с явно почитание, говореха им открито и от време на време дори ги целуваха или прегръщаха! От друга страна, и жените, изглежда, не се чувстваха опозорени или засрамени. Те се смееха и бъбреха високо, съвсем свободно и с щастлив вид.

Наредени срещу сцената, която имаше форма на кухненска престилка и стигаше навътре в партера, половин дузина девойки с кошнички на ръце рекламираха шумно стоката си — портокали, лимони и захаросани плодове, които продаваха на прекомерно високи цени.

Над партера, но съвсем близо до сцената, се издаваше балкон, разделен от ложи. Там се намираха високопоставени дами, великолепно облечени, отрупани със скъпоценности и придружени от своите съпрузи или любовници. Над този балкон имаше втори, пълен с жени и грубияни, а над него още един, където чираците удряха в такт със своите пръчици и надаваха от време на време неодобрителни викове; когато бяха истински възмутени, тяхното шумно свирене изпълваше театъра.

Общо взето, публиката беше аристократична — проститутките и чираците бяха, така да се каже, единственото изключение, — дамите и благородниците идваха тук, за да гледат и да бъдат гледани, да бъбрят и да флиртуват. Пиесата имаше съвсем второстепенно значение.

Амбър не изпита никакво разочарование. Всичко беше тъкмо такова, каквото беше очаквала.

Възбудена, с нервни, напрегнати от прекалено щастие движения, тя седеше съвсем изправена до Брус, а очите й блестяха, блуждаейки от единия до другия край на залата. Значи това беше висшето общество! Амбър имаше остро съзнание за новата си рокля, за изкусната фризура, за уханието на своя парфюм, за малко познатото, но приятно, усещане на кремовете и червилото върху кожата си, за нежната милувка на кожения маншон, за сластното разголване на гърдите си.

После, гледайки към съседната ложа, срещна погледа на две жени, които я наблюдаваха леко наведени напред; изразът на лицата им я накара да потрепери.

И двете бяха твърде хубави, богато облечени, искрящи от скъпоценности и притежаващи онова неопределено високомерие и самоувереност, в които тя вече разпознаваше аристократизма. Когато Амбър и Брус влязоха, той се поклони и ги заговори, както поздрави и много други лица и отговори на джентълмените от партера, приветстващи го с добре дошъл. Но когато очите й срещнаха техните, в погледа на тези дами светна презрение и те размениха усмивка; едната прошепна нещо зад ветрилото си и повдигайки вежди двете се обърнаха на другата страна.

Изненадана, наранена и почти болна от унижение, Амбър продължи да ги наблюдава още известно време; после сведе глава над ветрилото си и прехапа устни, потискаща внезапното си желание да се разплаче. О — каза си тя жестоко оскърбена, — те ме вземат за леко момиче! Презират ме! В един миг триумфът бе я напуснал, изчезвайки във веселия свят; би предпочела никога да не бе идвала тук, за да не се излага на презрението и присмеха на хората.

Брус, който, естествено, бе доловил тази размяна на погледи, й стисна нежно ръката, което повдигна духа й. Тя му хвърли изпълнен с благодарност поглед, обърна се към сцената и се помъчи да се съсредоточи в пиесата. Но това не й се отдаде. Искаше само едно: представлението да свърши и те да се върнат отново в успокояващото усамотение на своето жилище. Как ли би се срамувала Сара от нея и колко ли би се ядосал чичо Мат, ако можеше да види докъде е стигнала!

Най-сетне епилогът бе произнесен и зрителите наставаха. Брус я запита с усмивка, като й намяташе пелерината:

— Е, добре! Хареса ли ви?

— Аз… да… хареса ми!

Амбър не вдигаше очи, не смееше да погледне наоколо от страх да не би да се срещне отново лице в лице с двете дами или с някое друго подигравателно лице.

Долу в партера няколко младежи се трупаха около продавачките на портокали и ги прегръщаха фамилиарно, докато други играеха на прескочикобила, блъскаха се и хвърляха взаимно шапките си на земята. Актьорът, който бе играл ролята на Жулиета, все още с русата си перука и в роклята си с подпълнен бюст, слезе да поговори с някои красавици. Други се качиха на сцената и отидоха зад кулисите. Над главите им се чуваше тропотът на хората, които слизаха. Около тях се образуваха малки групи, дамите се целуваха със слаби възклицания, а мъжете се усмихваха с любезна снизходителност. През цялото време Амбър, свъсила вежди и втренчила поглед върху връзката на Брус, имаше само едно желание: всички тия хора да излязат колкото може по-бързо.

— Тръгваме ли, мила?

И той й предложи ръката си.

Веднъж излезли от театъра, те трябваше да минат покрай много групи от разхождащи се, за да стигнат до колата на Брус, която ги чакаше сред цяла върволица превозни средства, препречващи улицата. Движението на пешеходците беше почти спряно; всеки се блъскаше, за да се провре; уличните продавачи и носачите ругаеха гневно. Изведнъж пред тях изскочи някакъв просяк с отворена уста; той издаваше неразбираеми звуци, повдигна лице към Амбър и посочи своя отрязан, разкървавен език. Изпълнена с отвращение и състрадание, но и малко изплашена, Амбър се притисна към Брус. Той подаде една монета на просяка.

— Дръж! И офейквай!

— О! Клетият човек! Видяхте ли го? Защо са му направили това?

Бяха стигнали до колата, той й помогна да се качи.

— Нищо му няма! Всички хитруват. Свиват някъде езиците си, така че да ме се виждат, и после ги пробиват, за да кървят.

— А защо не работи, вместо да прави това?

— Работи. Не мислете, че просяшкият занаят е най-лесният на този свят.

Тя се настани в колата, докато той се обърна да поговори с двама младежи, които го бяха извикали по име. Амбър видя, че я гледат през рамото му, без да прикриват възхищението си. Отвърна смело на погледите им, вдигайки вежди и присвивайки леко очи; после се изчерви внезапно и се обърна на другата страна. О, господи, навярно и те имаха за нея същото мнение като двете дами преди малко. Но не можа да устои на изкушението да им хвърли още един поглед и очите й срещнаха тези на по-красивия от двамата. Извърна бързо глава. И все пак — нямаше никакво съмнение — този поглед, идващ от страна на мъж, не й се стори така оскърбителен.

Най-сетне Брус се обърна, каза нещо на кочияша и се качи в колата. Потеглиха с внезапен тласък. Той взе ръката на Амбър.

— Вие завладяхте града! Моят приятел — лорд Бъкхърст, твърди, че сте безкрайно по-красива от Барбара Палмър.

— Любовницата на краля?

— Да. Дявол да го вземе, вие сте в течение на всички сплетни!

Развеселен, той я погледна, както се гледа красива кукла или играчка.

— Шивачката ми го каза. Брус, кои бяха тези две дами? Онези от съседната ложа, които ви направиха знак?

— Съпруги на мои приятели. Защо?

Тя наведе очи над ветрилото си и сви вежди.

— Видяхте ли как ме разглеждаха?

И направи гримаса, имитирайки напълно и дори подсилвайки лукаво изражението на въпросните личности.

— Взеха ме за проститутка, почувствах го!

Брус я изгледа изненадано, после отметна назад глава и се разсмя за голямо нейно учудване.

— Е, добре! — викна тя обидено. — Не виждам какво смешно намирате в това! Дявол да го вземе!

Тя започваше да си служи с някои от неговите изрази, думи и фрази, които Мат Гудгрум никога не би търпял, дори и от страна на синовете си. На Амбър се струваше, че всички добре възпитани хора ругаят и че последното е признак на добро възпитание.

— Съжалявам, Амбър! Не се присмивах на вас. Но да ви кажа честно, мисля, че ви зяпаха по друга причина. От ревност, без съмнение… Нито една от тях няма право да има лошо мнение за другите жени. Доколкото знам, и двете са спали с по-голямата част от благородниците, избягали във Франция.

— Но вие ми казахте, че са омъжени?

— Вярно е! Ако не бяха омъжени, сигурно щяха да бъдат по-дискретни.

Амбър се почувства облекчена, но в същото време в ума й се мярна бързо подозрение: дали и той не беше един от тези благородници? Но реши веднага, че в такъв случай не би говорил за тях, и отстрани тази мисъл. Нетърпелива да изживее нови приключения, тя започна да възвръща веселостта си.

— Къде отиваме сега?

— Мислех, че ще искате да вечеряме в някоя кръчма?

След като се върнаха в Сити, спряха на Ню стрийт пред една сграда, която имаше табела с изображение на златен орел. Докато слизаше, Амбър вдигна високо полата си, да покаже жартиерите си от черна дантела, както бе видяла да правят някои дами на излизане от театъра. После, когато прекрачваха прага, един познат мъжки глас извика:

— Хей, Карлтън!

Учудени, те се обърнаха. Беше Алмсбъри, седнал в един фиакър заедно с много други младежи. Скачайки от колата, той махна с ръка на другарите си и забърза към тях. Когато забеляза Амбър, присви очи като заслепен от силна светлина; после свали шапка и се поклони дълбоко.

— Свети боже! Да бъда проклет, ако не сте красива като венецианска куртизанка!

Усмивката на доволство угасна върху лицето на Амбър, Значи така мислеше той за нея! Веждите й се свиха гневно, но един поглед на Брус накара графа бързо да поправи своята нетактичност. Той повдигна рамене и направи комична физиономия.

— Хайде! Не знаете ли, венецианските куртизанки минават за най-красивите жени на света. Затова помислих, че ако вие…

Той млъкна, гледайки я с най-привлекателна усмивка. Амбър вдигна бавно глава. Не можеше да устои на този приятелски тон и се усмихна. Той предложи ръката си.

— Господи, сърце мое! Не бих искал да ви оскърбя за нищо на света!

Тримата влязоха в залата и по искане на Брус бяха отведени в отделен салон на първия етаж.

Когато господата поръчаха вечерята, келнерът донесе малка бъчвичка, пълна със стриди, които те се забавляваха да отварят, ядяха ги сурови с малко сол и няколко капки лимон. А черупките хвърляха на земята. Алмсбъри предсказа, че скоро стридите ще станат главната дворцова храна. Амбър го погледна изненадано, но Брус й обясни смисъла на шегата и тя се разсмя от сърце.

Едва бяха привършили стридите, когато донесоха и останалите блюда: печена патица, пълнена със стриди и лук, задушени аспержи и сочна сирена торта с препечена кора. След това двамата мъже си наляха бургундско, а Амбър се задоволи с бяло рейнско вино, плодове и орехи. Затоплени и добре хапнали, те останаха дълго на трапезата, бъбрейки оживено. Амбър забрави раздразнението си.

Виното беше по-силно от бирата, с която беше свикнала; след като изпи две чаши, тя стана сънлива и притвори очи мълчалива и заслушана в разговора на двамата мъже. Чувстваше се обхваната от лекота, сякаш главата й, отделена от тялото, плуваше в пространството. Наблюдаваше с възхищение Брус, всеки израз на лицето му и всяко движение на неговите ръце. А когато се обръщаше към нея — нещо, което се случи един или два пъти, или пък докоснеше бузата й с върха на устните си, Амбър се чувстваше на върха на щастието.

Най-сетне тя се наведе, прошепна няколко думи на ухото му и след като получи отговор, стана и се отправи към съседната тоалетна. Едва беше влязла, когато чу шум от отваряне на врата, звук от непознат глас и после пак врата, която се затваряше.

При завръщането й Алмсбъри беше съвсем сам и си наливаше нова чаша вино. Той я погледна през рамо.

— Повикаха го по работа, но ще се върне веднага. Елате и седнете тук, за да мога да ви гледам.

Десет или повече минути изминаха бавно. Амбър не откъсваше поглед от вратата, подскачайки при най-малкия шум; беше нервна и се чувстваше неудобно. След около час келнерът влезе и се поклони пред Алмсбъри.

— Господине, негово благородие съжалява, че е повикан по много важна работа, и ви моли да имате добрината да отведете госпожата у дома й.

Алмсбъри, който не беше престанал да наблюдава Амбър, докато човекът предаваше поръчението си, поклати утвърдително глава. Амбър го погледна, беше бледна и очите й бяха така уплашени, сякаш беше ранена.

— Работа? — повтори тя бавно. — Къде би могъл да отиде по работа в този час?

Алмсбъри повдигна рамене.

— Не зная нищо, миличка! Хайде, изпийте още една чашка.

Макар да прие поднесената чаша, Амбър само седеше и я държеше. От месец и половина насам очакваше тази вечер, а той си бе отишъл заради някаква работа! Всеки път, когато тя го запитваше откъде идва или какво е правил, получаваше един и същи отговор: работа! Но защо именно тази вечер? Тази вечер, на която толкова много бе разчитала и от която очакваше всичко! Изморена и обезсърчена, остана неподвижна в креслото си, без да промълви дума, така че след няколко мига Алмсбъри стана и заяви, че е време да се прибират.

През време на завръщането тя не се опита да поддържа разговора с графа. Когато стигнаха обаче в Роял Сарасин, тя го попита дали би пожелал да се качи горе, като се надяваше, че ще откаже. Напротив, той прие веднага и докато Амбър се изкачваше първа, той спря в залата, за да вземе няколко бутилки испанско вино. Когато излезе от своята спалня, облечена в домашна роба от позлатен сатен — скорошна придобивка — и с малки тропащи чехли, Амбър го завари удобно изтегнат върху купчина възглавници, натрупани пред огъня. Той й направи знак да се приближи и когато седна до него, взе едната й ръка, разглежда я дълго и после я поднесе към устните си. Със смръщени вежди, Амбър гледаше в празното пространство, като едва съзнаваше неговото присъствие.

— Къде мислите, че е отишъл? — запита най-после тя.

Алмсбъри повдигна рамене и отново надигна бутилката.

— Какви, по дяволите, са тези „работи“, за които той винаги говори? Знаете ли?

— Всеки роялист в Англия в този момент има свои „работи“. Едни искат да си възвърнат имотите, други търсят някаква синекурна служба, за да бъдат обезщетени за това, че са служили на краля. Галериите са пълни със селски благородници, стари воини и предвидливи майки, които са чували, че кралят имал слабост към красивите жени. Всички желаят да получат нещо, включително и аз. Аз искам възвръщането на замъка Алмсбъри и моите земи в Хиърфордшиър. Негово величество не може да задоволи всички дори ако съчетава в себе си цар Мидас и всемогъщия Юпитер.

— Какво иска Брус? Карлтън Хол?

— Не вярвам. Владението е било продадено, а не иззето. Не мисля, че продадените имения ще бъдат възвърнати.

Той довърши бутилката и се наведе да вземе друга.

Графът понасяше пиенето по-добре от всички мъже, които тя бе видяла до това време. Брус й бе казал, че поради навика да прекарва времето си по кръчмите, кръвта му се била превърнала в алкохол. Тя не можеше да разбере напълно добре дали това беше някаква шега или самата истина.

— Не разбирам какво би могъл да желае — каза тя. — Нали е богат…

— Богат?

Алмсбъри изглеждаше учуден.

— Е, добре, не е ли така?

Амбър бе много невежа по отношение на парите, защото никога не бе имала на свое разположение повече от няколко шилинга, и зле различаваше стойността на една монета от стойността на друга. Струваше й се, че лорд Карлтън притежава приказно богатство, за да може да има каляска с четири коня, да бъде облечен така и да й купува толкова чудесни неща.

— Съвсем не. Неговото семейство е продало всичко, което е притежавало. Не, не е богат. Всъщност е почти толкова беден, колкото съм и аз.

— Но тогава каляската… и моите дрехи?

— О, все пак той може да си позволи това. Един човек като него трябва само да седне за няколко часа пред игралната маса или да хвърля заровете, за да събере няколкостотин лири.

— Да си служи с измама?

Тя бе засегната и почти сигурна, че Алмсбъри лъже.

Обаче той се усмихна.

— Хайде! Може би подпомага малко своето щастие. Но ние всички го правим. Очевидно има хора, които са сръчни, други — не толкова. Брус може да се мери с когото и да било в Европа. Повече от петнадесет години вече картите и заровете са главното му средство за препитание и той печели дяволски добре — повече отколкото всички нас! Наистина, онази вечер го видях, като спечели в Груум Портърс Лодж две хиляди и петстотин лири за четири часа!

— И това са работите — игрите, заради които той винаги си отива.

— Отчасти. Той има нужда от пари.

— И защо не иска от краля, щом като всички правят това?

— Мила моя, вие не познавате Брус.

В този миг тя чу тропот на кола по улицата и хукна към прозореца. Но за голямо нейно разочарование екипажът продължи пътя си и зави зад ъгъла.

Тя остана наведена, искаше да прозре тъмнината, тъй като по улицата нямаше никаква светлина освен бледия блясък на новата луна и звездите. Беше пусто, по улицата не се виждаше никой. Вечер лондончани оставаха по домовете си, освен ако не се налагаше да излязат поради някаква важна причина. Тогава се придружаваха от факлоносци.

Тя съзря далече фенера на публичния викач и долови еднообразния му припев:

— Минава десет часът в хубавата и топла лятна вечер. Всичко е добре. Минава десет часът!

Погълната изцяло от тревогите си за Брус, тя бе забравила за присъствието на Алмсбъри. Внезапно почувства ръцете му около себе си. Той пъхна едната под роклята й, а с другата я обърна и целуна по устата. Изненадана, тя нададе лек вик, отскубна се бързо и му удари шумна плесница.

— Оставете ме! — извика тя. — Това ми било приятел! Когато негово благородие узнае, ще ви даде да разберете.

Той я погледна за миг учуден, после започна да се смее, като отхвърли назад глава.

— Да ми даде да разбера! Господи! Сърце мое! Каква глупава мисъл! Хайде, да видим! Вие да не си въобразявате, че Брус ще ми се разсърди, загдето съм наел неговата курва за една вечер?

Очите на Амбър пламнаха от възмущение. Обзета от гняв, тя се нахвърли върху него и започна да го удря с юмруци и да му нанася ритници.

— Да не съм някаква курва, проклето куче! Махайте се оттука, или ще ви накъсам на парчета!

— Добре, добре! — Той я хвана грубо за китките и я разтърси. — Престанете, моя малка вещице! Но какво правите? Съжалявам! Извинете ме… Не знаех…

— Излизайте! Лакей! — викаше тя.

— Отивам си, отивам си! Престанете да крещите.

Прибра шапката си, която тя бе съборила, и се отправи към вратата. Хвана дръжката и се обърна към нея. С поставени на хълбоците пестници, тя все още го гледаше вторачено, обаче в очите й блестяха едри сълзи. Въздържа се с голяма мъка да не заплаче.

В него изчезна всяка следа от лекота.

— Само една дума, скъпа, преди да изляза. Противно на това, което леля Сара би могла да ви каже, един мъж не ви обижда, когато ви кани да споделите леглото му. Ако сте честна спрямо самата себе си, вие ще се съгласите, че с това си предложение аз ви лаская. Защото, ако има нещо, което една жена никога не прощава на мъжа, това е нежеланието да спи с нея. Хайде, не искам повече да ви отегчавам. Лека нощ!

Той се наведе и отвори вратата.

Все още изправена, Амбър го гледаше като малко момиче, което чичото посвещава в тайните на доброто поведение. Тя започваше да си казва, че нейната селска нравственост не подхожда тук, в Лондон, както и зелената й вълнена фуста и смачканата й памучна пола. С неволно и колебливо движение тя му протегна ръка, след като пристъпи няколко крачки напред.

— Милорд, не си отивайте. Аз съжалявам… Но…

— Но вие сте влюбена в Брус.

— Да.

— И смятате, че не бива да спите с някой друг. Добре, моя мила, може би един ден вие ще откриете, че това в края на краищата не променя нищо. В такъв случай… Ваш покорен слуга, госпожице.

Той отново й се поклони.

Смутена, тя го гледаше, без да знае какво да прави. Защото, макар да допускаше, че в известен смисъл бе поласкана от неговото предложение, тя не можеше да повярва, че верността към този, когото обичаше, бе нещо без значение. Струваше й се напълно невероятно, че мисълта да легне с друг мъж би могла някога да я завладее. Никога, никога в живота й.

Още веднъж се разнесе тропот на минаваща кола по уличната настилка и Амбър се втурна към прозореца. Каретата се спускаше по улицата, накланяйки се ту на едната, ту на другата страна. Кочияшът дръпна поводите и екипажът спря пред вратата. Подвижен като маймуна, лакеят слезе от капрата и побърза да отвори вратичката. След миг лорд Карлтън се яви, като се обърна, за да говори с някого, който седеше вътре в колата. Друг прислужник държеше запалена факла, която осветляваше част от лицето на негово благородие и хвърляше дълги сенки по улицата и отсрещните стени.

Амбър се готвеше да го поздрави, като се надвеси напред, когато с голям ужас съзря на вратичката на колата женска глава: за миг видя хубаво лице, с бял цвят на кожата, което се смееше под кичури червеникави коси. Брус се наведе към нея и тя долови шепота на гласовете им. След миг той се отдръпна, свали шапката си, лакеят затвори вратичката и колата потегли. Като се обърна, Брус изчезна в преддверието.

V

Сякаш учуден, той се спря и последователно ги изгледа. Но преди да може да изрече дума, Амбър избухна в ридание и побягна към спалнята си, където се хвърли на леглото, като блъсна шумно вратата след себе си.

Риданията разтърсваха нейното тяло и тя изцяло им се отдаде. Това бе най-нещастният миг в живота й. Тя не проявяваше някакво желание да показва храброст и да се владее. Да страда тихо, не бе в характера й. Когато видя, че той не се втурна веднага след нея, както бе очаквала, стана още по-истерична, като най-после започна да повръща.

Най-сетне чу вратата да се отваря и шумът на неговите стъпки, докато прекосяваше стаята. Риданията й се усилиха. Ох — мислеше си тя неудържимо, — бих искала да умра. Сега, веднага. И тогава той ще страда.

Светлина озари стаята, когато Брус запали няколко свещи, тя чу, че сваля пелерината си и хвърля настрана шапката си. После откачи шпагата си все така безмълвен. Съвсем отпаднала, Амбър вдигна главата си, която бе завряла между ръцете си, и го погледна. Очите й бяха червени и подути, а лицето подпухнало.

— Е! — изпика тя предизвикателно.

— Добър вечер.

— Това ли е всичко, което намирате за нужно да ми кажете?

— Какво друго бих могъл да ви кажа?

— Бихте могли да ми кажете поне къде и с кого сте били?

Той развърза връзката си и откопча дрехата си.

— Не мислите ли, че това си е лично моя работа?

Амбър нададе слаб вик, сякаш я беше ударил. Тя му се беше отдала с цялото си сърце, без ни най-малка задръжка и вярваше, че и той бе постъпил така с нея. В този миг разбра, че това съвсем не е така. Нито животът му, нито неговите навици се бяха променили. Тя просто не означаваше кой знае какво за него.

— О — каза тихо, като отвърна поглед.

За миг той я наблюдава мълчаливо, после внезапно се приближи и седна на леглото.

— Прощавай, Амбър, не исках да бъда груб. Бях отчаян, че трябваше да ви оставя, да разваля вечерта, която вие очаквахте с такова нетърпение от толкова дълго време. Но действително имах важна работа.

Тя го погледна недоверчиво и едри сълзи се търкулнаха по сатенената й рокля.

— Работа, наистина! Каква ли работа може да има един мъж с една жена?

Той се усмихна. Погледът му беше нежен и малко шеговит. Тя имаше винаги чувството, че той не се отнася сериозно с нея, и това я караше да се чувства неловко.

— Повече отколкото можете да си представите, мила моя, и аз ще ви обясня защо. Кралят естествено не е в състояние да възнагради всички онези, които са му били верни, и е принуден да прави избор между хиляди молби, които са еднакво основателни. Аз не вярвам, че една жена — или който и да е друг — може да убеди Негово величество да извърши нещо, което не е негово лично убеждение, обаче щом като се отнася до избор между множество неща, които той би искал да извърши, е, тогава, жената, която е край него, може много успешно да му помогне за вземане на правилното решение. В такъв момент никой няма по-голямо влияние върху краля от една жена, която се нарича Барбара Палмър, а тя бе вече достатъчно добра да използва своето влияние в моя полза…

Барбара Палмър! Следователно това бе жената, която тя беше видяла.

Внезапно я обзе ужасяващо чувство на поражение, защото положително жената, която беше способна да очарова краля, би трябвало да притежава изключително женско излъчване. Напусна я всяка самоувереност. Бе победена и смазана от собственото си суеверно убеждение, че кралят и цялата му свита са едва ли не полубожества. Главата й клюмна между ръцете й.

— О, Амбър, мила моя, моля ви, няма нищо лошо в това! Тя просто минала оттука и като видяла моята кола, накарала да попитат дали съм в хотела. Щях да бъда пълен глупак, да откажа. Тя ми помогна повече от всички други да получа онова, което желаех.

— Кое? Земите ли?

— Не. Те са продадени. Не бих могъл да ги получа освен ако не ги откупя от сегашния им собственик. Но не възнамерявам да направя това. Тя обаче ми помогна да убедя краля и неговия брат да организират едно частно начинание заедно с мене. Те двамата ми отпуснаха няколко хиляди лири. Ето и височайшия документ.

— Какво означава това?

— Писмо от краля, което позволява на приносителя му да залавя корабите и товарите на други народи: в такъв случай бих могъл да заловя испанските кораби, които отиват за Америка.

Страхът и ревността й към Барбара Палмър се изпариха.

— Само не ми казвайте, че ще тръгнете по море?

— Да, Амбър. Купих за моя сметка два кораба. С парите, които ще получа от краля, както и от Йоркския дук, аз бих могъл да купя още три кораба. Щом бъдат екипирани и набера моряци, ще отплувам.

— О, Брус, не можете да заминете. Това е невъзможно.

Отсянка на нетърпение пробягна по лицето му.

— В Хийтстоун ви казах, че няма да остана дълго време. Може би още два месеца или малко повече, но щом се приготвя, тръгвам.

— Но защо? Защо не поискате, забравих как ги наричаше Алмсбъри… пари за това, че сте помогнали на Негово величество да си възвърне престола?

Той се засмя, докато нейното лице остана сериозно.

— Това е, защото аз не желая да притежавам онези неща, чието име вие сте забравили. Аз имам нужда от пари, обаче искам да ги спечеля сам. Да се влача по корем през остатъка от моя живот, това далеч не е моята мечта.

— Тогава вземете и мен със себе си. Ох, Брус, моля ви се. Няма да ви преча, вземете ме, моля ви.

— Не мога, Амбър. Животът на борда е достатъчно суров дори и за един мъж — храната е отвратителна, — студено е, а и няма връщане назад. А ако си въобразявате, че няма да пречите… — Той се усмихна и очите му я измериха многозначително. — Не, мила моя, безполезно е да се говори за това.

— Но какво ще стане с мене? Какво ще правя аз, когато вие заминете? О, Брус, ще умра без вас!

Тя го гледаше изпълнена с тъга и отпусна ръце върху неговите като малко изоставено кученце.

— Именно това ви питах, когато настоявахте да дойдете в Лондон с мене. Забравихте ли? Изслушайте ме, Амбър. Единственото нещо, което можете да сторите, е да се върнете колкото може по-скоро в Меригрийн. Ще ви дам толкова пари, колкото ми е възможно. Ще измислим някаква история за пред вашата леля и чичо. Зная, че това няма да бъде твърде приятно за вас, но дори в село значителна сума пари налага уважение. След известно време клюките ще престанат, вие ще можете да се омъжите. Почакайте, оставете ме да свърша. Зная, че съм виновен за това, че ви доведох тука, и не претендирам, че моите подбуди бяха благородни. Не съм мислил за вас, нито за това, което може да ви се случи, и, нека кажа откровено, всичко това ме интересуваше твърде малко. Сега обаче гледам по друг начин на тези неща и не желая повече да ви причинявам болка. Вие сте млада, невинна и хубава. Всичко това, прибавено към вашия жар за живота, заплашва да ви погуби. Аз не се шегувах, че Лондон поглъща младите момичета, че градът е пълен с разбойници и авантюристи от всякакъв вид. За миг вие ще бъдете хваната в капана. Вярвайте ми, зная какво говоря и затова върнете се вкъщи, в своето естествено обкръжение.

Очите на Амбър блестяха от гняв и тя вдигна главата си, за да му отговори:

— Не съм толкова невинна, милорд. Аз ви уверявам, че мога да защитавам моите интереси, както всеки друг. И не си въобразявайте, че не разбирам намеренията ви. Вие ми се наситихте и сега, когато любовницата на краля привлече любопитството ви, се опитвате да ме залъжете с някаква празна история, че е в мой собствен интерес да се завърна вкъщи. Но вие не знаете какво приказвате! Чичо Мат няма да ме пусне в дома си независимо дали имам пари или не. И цялото градче ще се подиграва зад гърба ми.

Тя замълча и потъна в сълзи.

— Не искам. Не искам да се върна вкъщи.

Той я прегърна.

— Амбър, мила, не плачете. Заклевам ви се, пет пари не давам за Барбара Палмър. И казвах самата истина, когато ви съветвах да се върнете, за ваше добро. Сега продължавам да мисля по същия начин. Причината не е в това, че съм ви се наситил. Вие сте очарователна, по-привлекателна, отколкото можете да си представите. Боже мой, съществува ли изобщо някой, който би могъл да ви се насити?

Постепенно под милувките на неговите пръсти хълцанията на Амбър поутихнаха, нежна топлина се разля из тялото й и тя замърка като котка:

Значи вие не сте ми се наситили, Брус? Значи мога да остана с вас?

— Ако желаете, но аз продължавам да мисля…

— О, не казвайте нищо. Все ми е едно. Не ме интересува какво ще се случи с мене, щом като съм с вас. Аз ще остана с вас.

Той я целуна леко и продължи да се съблича, докато тя коленичила го наблюдаваше с възхищение в погледа. Тялото му беше стройно, гърдите и раменете широки, хълбоците тесни, а краката му красиви и мускулести. Кожата му беше тъмнокафява, а тялото обгорено от слънцето. Всяко негово движение изразяваше гъвкавата и лека изящност на едно привидно отпуснато, но иначе пъргаво диво животно.

Като прекоси стаята, той загаси свещите. Внезапно Амбър, като не можеше повече да се сдържи, извика:

— Брус, имали ли сте любов с нея?

Той не отговори, но й отправи полугневен поглед, като даваше да се разбере, че въпросът е излишен. После се наведе и духна и последната свещ.

Още отначало Амбър се опасяваше и се надяваше едновременно, че ще забременее. Надяваше се, тъй като любовта й към него търсеше да се осъществи по всеки възможен начин, но същевременно се боеше, тъй като знаеше, че той няма да се ожени за нея, а същевременно й бе добре известно, че жена с незаконно дете не може да се радва на особено ласкаво отношение от страна на обществото. Преди две години в Меригрийн дъщерята на един земеделец беше забременяла, без да бъде в състояние или пък не желаеше да каже името на своя прелъстител, така че бе принудена да отстъпи пред общественото мнение и да напусне селото. Амбър си спомняше за това много добре, тъй като събитието беше дало повод за множество разгорещени разговори между скандализираната младеж и тя се бе показала не по-малко презрителна и подигравателна от другите.

А сега подобно нещо можеше да се случи и със самата нея!

Тя знаеше какви можеха да бъдат първите признаци на бременността, тъй като често бе разговаряла за това със своите омъжени приятелки и бе наблюдавала Сара, която бе имала четири деца. Към края на юни след повече от двумесечен престой в Лондон тя нямаше още никакво основание да смята, че е забременяла. Поради това, за да сложи край на своите съмнения, тя реши да се допита до някой астролог.

Това не бе трудна работа, защото в града имаше безброй астролози. Един ден тя потегли с колата на Брус, за да научи своята съдба при някой си господин Чоут. От дъното на каретата тя внимателно наблюдаваше улицата. Веднага щом забеляза табелка, върху която бе изобразена луна, шест звезди и ръка, тя накара да спрат колата и изпрати лакея да почука на вратата. Астрологът, който бе надничал от прозореца, излезе лично да я посрещне.

Той не й се стори тайнствен с голямото си червендалесто лице, с обсипания си с черни точки нос и дъх на застояло. Но той я поздрави с толкова голяма любезност, покланяйки се пред нея, сякаш в жилите й течеше кралска кръв, така че доверието й към него порасна.

Лакеят я последва и остана в чакалнята, докато тя и господин Чоут се оттеглиха в отделна стая. Стаята беше мръсна и дъхаше така зле, както и самият собственик. Амбър хвърли недоверчив поглед към стола, който й бе предложен. Той седна срещу нея и започна да говори за завръщането на Стюартите и за собствената си преданост към краля. Говорейки, той потриваше мръсните си ръце, а погледът му сякаш щеше да проникне под наметката й. Най-сетне подобно на лекар, който достатъчно добре е предразположил своя пациент, разпитвайки го за незначителни неща, той я запита какво би желала да знае.

— Бих искала да узная бъдещето си.

— Много добре, госпожо, вие сте попаднали на човека, който ви е необходим. Но преди всичко трябва да ми разкажете някои неща.

Амбър се боеше да не би да й зададе въпроси, с които да я постави в неловко положение, но той се задоволи да я запита за датата и часа на нейното раждане, както и мястото, където бе родена. След това той погледна няколко карти, втренчи поглед в една кристална топка, която се намираше пред него, разгледа двете длани на своята посетителка и поклати сериозно глава. През всичкото това време тя не преставаше да го наблюдава с безпокойство, като разсеяно поглаждаше едрата сива котка, която се търкаше в полата й.

— Госпожо, вашето бъдеще е извънредно интересно. Вие сте родена под знака на Венера, съчетан със знака на Марс.

Амбър прие тържествено съобщението, прекалено впечатлена в първия момент, за да се учуди какво ли би могло да означава то. После, когато се готвеше да отвори уста, за да се осведоми, той продължи:

— Именно за това, госпожо, вие имате особено предразположение към извънредно силни чувства и към твърде поривисти влечения спрямо противоположния пол. Това, госпожо, може да ви създаде сериозни неприятности. Вие сте също много склонна да се отдадете на насладата от радостите на този свят и затова ще изпитате затруднения.

Замислена, Амбър въздъхна леко.

— И нищо ли хубаво не виждате?

— О, разбира се, госпожо, разбира се, ето. Аз ви виждам като притежателка на твърде голямо богатство.

Видът на нейните дрехи и каретата й го караха да предполага, че има пред себе си жена, която живее в охолство.

— Да, наистина? — извика Амбър очарована. — Какво друго виждате?

— Виждам ревност и раздор. Обаче — добави той бързо след това, сякаш да предвари някакъв протест — аз виждам също, че разстоянията между Венера, Нептун и Уран ви придават значителен магнетизъм, така че никой мъж не може да устои пред вас.

— Ох! — въздъхна Амбър. — Небеса! Какво друго? Ще имам ли деца?

— Позволете да видя отново дланите ви, госпожице. Да, наистина, много добро разположение. Линията на богатството е ясно очертана. Кръговете на щастието са твърде широки. Тези разстояния посочват броя на децата. Вие ще имате — позволете ми да ги преброя — няколко деца. Мисля, около седем.

— И кога ще имам първото? Скоро ли?

— Да!

Той плъзна поглед по наметката й, която обаче не издаваше нищо.

— Това ще рече, госпожице, в рамките на определен срок, разбирате ме, нали?

— А кога ще се омъжа, скоро ли?

Гласът и очите й бяха изпълнени с надежда и молба.

— Позволете ми да видя. Хммм! Кажете какво сте сънували онази нощ. Няма нищо по-сигурно от сънищата, за да се предскаже на една жена дали ще се омъжи скоро.

Амбър смръщи вежди, като се мъчеше да си спомни. Единственото, което и хрумна, бе, че бе сънувала хлебчета с подправки, които приготвяше за Сара, особено след двата годишни събора. Но и това се оказа достатъчно за господин Чоут.

— Това е изключително важно, госпожице. Твърде важно. Сънуването на хлебчета с подправки означава винаги женитба.

— Ще се омъжа ли за човека, когото обичам?

— Вижте, госпожице, точно това не мога да потвърдя.

Но когато видя изражението на Амбър, той побърза да смекчи своята присъда.

— Разбира се, госпожице, вие ще се омъжите за него един ден — не днес или утре, но някой ден. Тези черти показват съпрузите. Вие ще имате — позволете да видя — около половин дузина…

— Половин дузина! Но аз не искам толкова много. Искам само един!

Тя отдръпна ръката си с леко чувство на отвращение, тъй като той я бе стиснал твърде силно. Но той още не беше свършил.

— Още едно нещо, ако ми позволите да бъда откровен вас. Виждам, госпожице, че един ден ще имате повече от стотина обожатели.

Неговите жадни очи я наблюдаваха със сладострастна пресметливост, изпитвайки садистична наслада от червенината, която заливаше бузите и врата й.

— Поне стотина.

Амбър се усмихна притеснено и същевременно възбудена. Този човек я караше да се чувства неловко и тя изпита желание да си отиде. Едва дишаше и въпреки че той не се беше доближил, тя се чувстваше потисната от неговото присъствие.

— Стотина обожатели! — извика тя, като се опитваше да се покаже възпитана и естествена. — Наистина! Стига ми само един! Това ли е всичко, господин Чоут?

Тя се изправи.

— Не е ли достатъчно, госпожице? Не ми се случва често да открия толкова много, позволете да ви кажа. Това струва десет шилинга!

Амбър извади дванадесетина монети от своя маншон и ги постави на масата. Широката усмивка на астролога я накара да предположи, че бе проявила щедрост. Но на нея й бе все едно. Брус винаги й даваше достатъчно пари, а когато сумата намалееше, той й даваше други. Десет шилинга не бяха нищо за нея.

Ще имам бебе, ще се омъжа за Брус и ще бъда богата! — казваше си тя ликуваща, като се прибираше вкъщи.

През нощта тя попита Брус какво означава планетата Венера, без да му разкаже за своето посещение, като предпочиташе да изчака, да види какво от предсказаното ще се сбъдне. Но той като че се досети.

— Това е една звезда, наричана Венера, по името на богинята на любовта у римляните. Тя се смята, че ръководи съдбата на онези, които са родени под нейния знак. Казват, че тези хора са красиви и желани, изобщо обладавани от своите чувства, ако вие вярвате на подобни глупости.

Той й се усмихна, защото лицето на Амбър изразяваше истинско разочарование от такава критична присъда.

— Вие не вярвате ли в това?

— Не, мила. Не вярвам в това.

— Добре!

С ръце на хълбоците, тя отметна с рязко движение своите златисти къдрици.

— Един ден ще ви припомня този ваш израз. Почакайте малко.

Обаче през следващите дни не се случи нищо, което да потвърди предсказанията на господни Чоут. И животът продължи своя обикновен ход.

Повечето време Брус бе далече от нея, в Груум Портърс Лодж, където млади хора се събираха, за да играят на карти или на зарове, освен ако не беше зает да наблюдава екипировката и натоварването на своите кораби. Често — тя знаеше това — той отиваше на балове или вечери в двора или пък при приятели. Въпреки че тя често си мислеше, че щеше да бъде чудесно да може да го придружи, той никога не поиска това, а и тя не посмя да му предложи. Защото Амбър ясно съзнаваше пропастта, която отделяше тяхното обществено положение, и въпреки това през дългите часове на очакване се чувстваше самотна, тъжна и изпълнена с ревност. Тя изпитваше болезнен страх спрямо Барбара Палмър и другите подобни на нея жени.

Алмсбъри я навестяваше често и когато Брус отсъстваше, той я извеждаше на разходка.

Един ден те отидоха да видят лова на бикове от другата страна на реката, в Съдърк. Наведена над вратичката, Амбър наблюдаваше с ужас животните, шибани от вятъра — на брой не по-малко от двадесет до тридесет, — изложени като призрачна войска от клечки за зъби, отразяващи се в огледало. Друг път той я заведе на състезание по фехтовка, през време на което един от дуелиращите се загуби едното си ухо, което падна в скута на една от зрителките.

Вечеряха в прочути кръчми и той я заведе два-три пъти на театър. Тя обръщаше толкова внимание на представлението, колкото останалите зрители, като се интересувате много повече, макар и да се преструваше, че й е безразлично, на ефекта, който предизвикваше сред зрителите от партера. Двама или трима младежи се приближиха до Алмсбъри, който се принуди да й ги представи, и някои от тях й направиха дръзки и обидни предложения. Алмсбъри я защити с достойнство, като им заяви, че тя не е лека жена, а благонравна госпожица. Амбър се срамуваше много от провинциалния си акцент, надяваше се, че ще я сметнат за видна дама роялистка, която е живяла уединено с родителите си по време на парламентарното управление и след това се е завърнала в двора.

Обаче най-забележително събитие за нея бе посещението й в Уайтхол.

Уайтхол се намираше на запад, на завоя на реката, след Сити. Това бе разпръснато множество от постройки от червени тухли, изградени по стария стил на Тюдорите, набраздено от галерии, с десетки сгради, които минаваха от една в друга подобно на истински лабиринт. Там живееше кралското семейство заедно с цялата свита и придворните. Дворецът гледаше направо към реката и бе разположен толкова близо до нея, че при прилив кухните често биваха наводнявани. Ниско там минаваше неприятната мръсна уличка „Кинг стрийт“, заобиколена от едната страна от двореца, наричана „Кокпит“, а от другата — от стените на Прайвит Гардън.

Уайтхол бе достъпен за всички посетители. Всички онези, които биваха представяни в двора или придружаваха някого, който имаше достъп там, минаваха през небрежно охраняваните порти. Така, когато Амбър и Алмсбъри стигнаха до „Стоун Галери“, тя бе изпълнена от такава голяма тълпа, че бе невъзможно да се премине.

Тази галерия представляваше главната артерия на двора — коридор, дълъг около четиристотин стъпки и широк петнадесет. Стените бяха украсени с великолепни картини, събрани от Чарлс I, които сега неговият син опитваше да събере отново: картини на Рафаел, Тициан и Гуидо. Всички врати, които водеха към кралските покои, бяха закрити с драперии от яркочервено кадифе и пред всяка една от тях стояха копиеносци от кралската стража. Тълпата представляваше пъстра смесица от дами в сатенени рокли, млади охолни и линеещи безделници, бързащи делови мъже, които сякаш имаха да разрешават възможно най-сериозните проблеми на света, войници в униформи, провинциални благородници, придружени от своите съпруги. Амбър разпознаваше твърде лесно тези последните, защото те бяха облечени с явно излезли от мода облекла, а мъжете носеха ботуши, които един джентълмен не би обул дори за езда, както и широкополи шапки подобно на пуританите. Амбър презираше тези провинциалисти и се чувстваше щастлива, че нейното облекло не издаваше произхода й.

Въпреки това тя не изпита голяма самоувереност.

— Господи! — прошепна тя на ухото на Алмсбъри, с широко разтворени от учудване очи. — Колко са красиви всички тези дами!

— Нито една от тях — каза графът — не може и наполовина да се сравнява с вашата красота.

Тя го възнагради с лъчезарна усмивка на признателност и го хвана под ръка. Те бяха станали големи приятели и макар той никога вече да не бе искал от нея да спи с него, беше й казал, че ако има нужда от пари, ще бъде много щастлив да й помогне. Тя чувстваше, че е влюбен в нея.

Внезапно стана едно произшествие. Тръпка на възбуда премина през галерията, като накара всички глави, включително главите на Амбър и на графа, да се обърнат.

— Идва лейди Палмър!

Амбър се обърна заедно с всички останали. И тя видя едно великолепно създание с червеникави коси и бял цвят на лицето да се приближава към тях, а от двете й страни хората отстъпваха назад, за да й направят място. Прислужница, двама пажове и един негър я следваха. Високомерна и горда, тя вървеше с вдигната глава, без да погледне никого, ако и да чувстваше впечатлението, което създаваше. Очите на Амбър блестяха от ярост и ревност и сърцето й започна да бие силно: тя почувства, че се задушава. Изпита болезнен страх да не би лейди Палмър да забележи Алмсбъри — който се познаваше с нея — и да се спре. Но това не стана и тя отмина, без да хвърли поглед.

— Мразя я!

Тези думи се изтръгнаха от устата й с внезапна ярост.

— Мила моя — каза й Алмсбъри, — вие ще узнаете един ден, че е просто невъзможно да бъде ненавиждана всяка жена, с която един джентълмен евентуално се е любил. Това е във ваша вреда, ето всичко.

Амбър не искаше, нито желаеше да приеме неговата благородническа философия.

— Не ме интересува! — каза тя упорито. — Аз я ненавиждам! Дано я хване едра шарка!

— Несъмнено, така и ще стане.

След това те отидоха в банкетната зала, за да присъстват на едно угощение на краля, което се правеше в един часа всяка сряда, петък и неделя. Галериите бяха пълни с хора, които желаеха да го видят, когато минава, но той не дойде и всички трябваше да се разотидат разочаровани. Амбър беше много по-силно поразена в деня, когато видя завръщането на Чарлс ІІ в Лондон. Тя го смяташе за най-изискания човек в Англия — след Брус.

Около първи август Амбър разбра, че е бременна: отначало защото изпитваше първите признаци и особено поради обстоятелството, че постоянно мислеше за това. От няколко седмици броеше всеки ден на пръсти, но не се забелязваше нищо. После почна да усеща как гърдите й се увеличават и сякаш хиляди игли се опитваха да ги прободат. Тя искаше много да каже за това на Брус, но се опасяваше, че няма да бъде очарован.

Той ставаше всяка сутрин рано — без оглед на късния час, в който се бе прибрал вкъщи — и тогава Амбър навличаше домашната си роба и бъбреше с него до излизането му. След това се връщаше отново да спи. Тази сутрин бе седнала на края на леглото, клатеше голите си крака и решеше с кокален гребен сплетените си къдрици. Брус бе близо до нея, по панталони, обут в ботуши. Той се бръснеше с добре изострен бръснач.

Никой от двамата не говореше. Амбър го наблюдаваше. Всеки път, щом отваряше уста, сърцето й започваше да бие силно и смелостта й замираше. Внезапно тя каза:

— Брус, какво би станало, ако забременея?

Той трепна неволно и се поряза. Капчица червена кръв се появи върху брадичката му.

— Защо казвате това? Мислите ли, че сте бременна?

— О, нищо ли не сте забелязали?

Тя се чувстваше особено смутена.

— Да забележа какво? Не съм мислил за това.

Той свъси вежди и въпреки че не тя бе причината за лошото му настроение, се почувства странно самотна. Той сложи грижливо стипца върху порязаното място.

— Господи! — прошепна той.

— О, Брус!

Скочи от леглото и се втурна към него.

— Моля ви, не ми се сърдете!

Той бе започнал отново да се бръсне.

— Да ви се сърдя? Това е моя грешка. Винаги съм се старал да бъда внимателен, но понякога забравям.

Смутена, Амбър го погледна. За какво говори той? Тя бе чула в Меригрийн, че зачеването могло да бъде избягнато, като се плюе три пъти в устата на жаба или като се пие урина от овца. Обаче Сара я беше предупреждавала, че подобни мерки не са особено сигурни.

— Какво сте забравяли понякога?

— Нищо, което да си струва трудът човек да си го спомни сега.

Той избърса лицето си, хвърли кърпата под масата и облече останалите си дрехи.

— Господи! Амбър, съжалявам! Това е отвратителна история!

Тя остана мълчалива за миг, после каза:

— Не обичате бебета, нали?

Тя му зададе този въпрос с такъв наивен вид, като го гледаше тъй тъжно и замислено, че той я прегърна и притисна към себе си, милвайки нежно косите й.

— Да, моя мила, разбира се, че ги обичам.

Устните му докоснаха челото й, но той имаше загрижен вид и бе леко раздразнен.

— Какво ще правим? — запита тя най-сетне.

В неговите прегръдки, притиснала тялото си до неговото, тя се чувстваше на топло, щастлива и проблемът бе решен. Защото, въпреки че той й беше заявил, че не ще се ожени никога за нея и че тя му бе повярвала още от началото, тя бе уверена сега, че той ще го направи. Защо не? Те се обичаха и бяха щастливи заедно. През тези няколко седмици на съвместен живот тя почти бе забравила, че той бе лорд, а тя племенница на един земеделец. Онова, което по-рано изглеждаше абсолютно невъзможно, сега ставаше почти естествено, логично.

Като я остави, той почна да говори с отпуснати ръце, гледайки я втренчено с острия и безмилостен поглед на своите зелени очи. Нямаше съмнение, че говореше напълно сериозно.

— Аз няма да се оженя за вас, Амбър. Казах ви това още в началото и никога не съм изричал дума, която би могла да ви накара да повярвате противното. Съжалявам за случилото се, но вие знаехте, че това беше възможно, дори вероятно. И припомнете си, че именно вие пожелахте да дойдете в Лондон, а не аз. Аз не искам да ви изоставя, ще сторя всичко, което е в моя власт, за да улесня положението ви, всичко онова, което няма да попречи на моите планове. Ще ви дам достатъчно пари за вашата издръжка и за издръжката на бебето. Ако не желаете да се завърнете в Меригрийн, най-добре ще бъде да намерите някоя от онези жени тук в Лондон, които се грижат за бременните. Там никой няма да се интересува за бащата на детето. След като се възстановите, ще може да правите каквото пожелаете. С неколкостотин лири на ръка една хубава жена като вас може лесно да се омъжи за някой провинциален благородник или дори и за истински градски благородник, ако сте достатъчно хитра.

Амбър го наблюдаваше с втренчен поглед. В нея се надигаше безумна ярост и радостта при мисълта да му даде дете сега отстъпи пред мъката и засегнатото самолюбие. Тонът на гласа му я разяряваше — да говори с такава студенина, сякаш това — да обичаш един мъж и да имаш дете от него — можеше да се уреди посредством сметки и пари, както оборудването на кораб. Почти го ненавиждаше.

— Ах! — извика тя. — Значи вие ще ми дадете достатъчно пари, за да мога да пипна някой благородник, ако съм достатъчно хитра. Е, добре, не ми е потрябвал вашият благородник! Нито вашите пари! Що се отнася до останалото, не желая и вашето дете! Съжалявам от цялото си сърце, че ви срещнах в живота си. Надявам се, че ще заминете и че никога не ще ви видя вече! Мразя ви!

Като закри лице с двете си ръце, тя се разплака.

Брус я погледна мълчаливо за миг, после постави шапката си и излезе от стаята. Амбър се вдигна и се затече след него.

— Къде отивате?

— На пристанището.

— Ще се върнете ли тази вечер? Върнете се, моля ви. Не ме оставяйте сама.

— Да, ще гледам да се върна по-рано, Амбър.

Гласът му бе придобил отново топъл, нежен, благ и милващ оттенък.

— Аз зная, че е тежко за вас, и съжалявам наистина за това, което се случи. Обаче то ще мине бързо, по-бързо отколкото очаквате, и вие ще се почувствате отново добре. Наистина, няма нищо трагично за една жена в това, да има бебе…

— Нищо трагично за един мъж, да. Вие ще си отидете и ще забравите всичко. Но аз — аз не мога да си отида! Не мога да го забравя! Никога не бих могла да го забравя! За мене всичко ще се промени! О, дявол ги взел, тези мъже!

С отминаване на времето изчезнаха последните съмнения: тя наистина бе бременна.

След по-малко от седмица подир този разговор тя започна да повръща всяка сутрин, щом вдигнеше глава от възглавницата. Раздразнителна и нещастна, тя плачеше и за най-дребните неща, а понякога и без никаква причина. Той започна да се връща все по-късно вечер и като пристигнеше у дома, те винаги се караха. Знаеше, че нейното лошо настроение го отблъскваше от къщи, по не успяваше да се владее. Обаче тя знаеше също, че нищо от онова, което казваше, нямаше да го накара да промени мнението си. Веднъж, когато той замина за едно денонощие и трябваше да се върне едва на следната вечер, тя разбра, че е необходимо да прекрати тези сцени, за да не го загуби дори още преди неговото заминаване. Тя не можеше да понесе тази мисъл, тъй като все още го обичаше, и Амбър направи огромно усилие, за да стане отново весела и очарователна, когато бяха заедно.

Останеше ли обаче сама, тя не чувстваше примирителност към живота и й се струваше, че дните се влачат безконечно лениво. Започваше да изпитва състрадание към самата себе си. Този голям Лондон, в който преди четири месеца беше стъпила с толкова светли надежди, сега й се струваше омразен, пълен с тъга. Тя нямаше ни най-малка представа какво щеше да прави, когато Брус замине, и отказваше дори да разговаря с него за това, като прогонваше далече от себе си тази мисъл. Настъпеше ли този ден, това щеше да означава края на света за нея, а онова, което щеше да се случи по-нататък, й беше безразлично.

През една топла утрин към средата на август Амбър беше на двора, където си играеше с малките кученца, които се бяха родили месец преди това. Приклекнала на настилката, под шарената сянка на една слива, отрупана с плодове, тя се смееше и държеше в ръцете си две кученца, докато майката — твърде горда — въртеше опашка и бдеше над рожбите си. Като вдигна очи, тя съзря ненадейно Брус, който я гледаше опрян на балкона на спалнята.

Той бе заминал няколко дни преди това и тя не го очакваше да се върне преди настъпването на вечерта. Първата й реакция бе радост; като се изправи, тя му махна с ръка. После я обзе някакъв страх, който растеше от миг на миг, така че когато стигна до началото на стълбата, тя вдигна очи и срещна погледа му. Разбра веднага. Той заминаваше още същия ден.

— Какво има, Брус? — попита тя измъчено, сякаш искаше да отбегне отговора.

— Ветровете се промениха. Ще потеглим след един час!

— Ще потеглите! След един час! Но миналата нощ казахте, че ще стоите тук още няколко дни.

— Аз самият не вярвах, че ще успеем. Но се приготвихме по-скоро, отколкото мислех, и няма защо повече да чакаме.

Тъй като остана неподвижна на мястото си, той се обърна и влезе в стаята. Тя го последва. На масата се намираше малък обкован куфар, изпълнен до половината, докато скринът, където той нареждаше нещата си, беше широко отворен и празен. Като взе купчина ризи от едно чекмедже, Брус ги постави в куфара. Докато вършеше това, каза:

— Нямам много време и затова слушайте какво ще ви кажа. Оставям ви каретата и конете. Кочияшът получава шест лири годишно, заедно с ливреята, а лакеят три лири, но не трябва да им се плаща преди месец май, защото иначе ще ви напуснат. Изплатил съм всички сметки, а разписките са в чекмеджето на масата. Там са също имената и адресите на двете жени, които ще се погрижат за вас, когато дойде моментът. Попитайте ги какво ще струва, преди да постъпите при тях. Не давайте повече от тридесет или четиридесет лири, като включите в тая сума всичко.

Тъй като Амбър го гледаше ужасена от безразличния и груб тон, той затвори куфара и се отправи бързо към съседната стая, откъдето направи знак на някого, който очевидно чакаше в преддверието. Брус се завърна почти веднага, последван от едър юначага с грубо лице и с превръзка на едното око. Последният вдигна багажа на рамо и излезе. Амбър продължаваше да стои, като се мъчеше нещо да каже или да стори, за да го задържи, обаче нищо не й идваше наум.

Брус измъкна тогава от джоба на палтото си тежка кожена кесия, завързана с връв, и я постави на масата.

— Ето петстотин лири. Това е достатъчно за издръжката ви и за издръжката на детето в продължение на няколко години, ако е необходимо. Но аз ви съветвам да ги дадете на съхранение при някой златар. Исках да направя това заради вас, обаче нямам време. Бих ви препоръчал Шедрак Нюболд, той ще ви даде шест на сто лихва, ако му ги дадете за двадесет дни, а три и половина, ако сумата остане на постоянно ваше разположение. Той живее в Чийпсайд. Името му е написано на това късче хартия. Обаче не се доверявайте на никого другиго — особено на някоя слугиня, ако си наемете такава, — нито на някое чуждо лице, колкото и приятно да ви изглежда. А сега — и той взе наметката си — трябва да вървя.

Говореше бързо, без да й даде възможност да го прекъсне. Очевидно бързаше да си отиде, преди тя да се е разплакала. Но не бе направил три стъпки и тя прегради пътя му.

— Брус, вие дори не ме прегърнахте?

Той се поколеба за миг, после я обгърна с ръце неочаквано страстно, което издаваше известно негово нежелание да я остави. Амбър се вкопчи в него, пръстите й се впиха в ръката му, сякаш искаха да го задържат, устата й бе жадно протегната, а лицето й набраздено от сълзи.

— О, Брус! Не заминавайте! Моля ви, моля ви, не ме напускайте! Моля ви, не ме изоставяйте!

С енергичните си пръсти той се освободи от нейната прегръдка.

— Скъпа Амбър — гласът му прозвуча умолително, — един ден ние отново ще се видим.

Тя нададе вик като самотно ранено животно и се помъчи отново да се вкопчи в ръката му. Най-сетне той я хвана за двете китки, устните им се докоснаха за кратък миг, и още преди тя да може да разбере какво става, излезе, като блъсна вратата след себе си.

Сякаш ударена от гръм, тя остана с приковани очи към затворената врата. После се хвърли напред с ръка, протегната към дръжката на бравата.

— Брус!

Внезапно спря обзета от чувство на пълно отчаяние. След като остана още за миг права, с втренчени очи, тя бавно се свлече на колене, като закри глава с ръцете си.

VI

С изписана досада върху лицето Йоркският дук се бе опрял на камината. Неговото красиво лице издаваше лошо настроение. Той гледаше втренчено към пода. В другия кът на стаята Чарлс, наведен над една маса, разглеждаше внимателно, застанал до една лампа, някакъв калаен съд, в който вряха и кипяха стотина различни треви. Като взе една лъжица, той изсипа в сместа на три пъти сушена ангелика и грижливо разбърка всичко.

Двамата братя се намираха в лабораторията на Негово величество, заобиколени от гърненца за разтопяване и аламбици, от епруветки и реторти. Имаше стъкла и глинени съдини, пълни с прах, каши, разноцветни течности, масло. Съдове във форма на яйце, от различни размери, украсяваха етажерката, купчини книги, подвързани с кожа, изписани с позлатени букви, лежаха по пода или по масата. Химията — която още не беше отделена от старата магьосническа средновековна наука алхимията, беше една от страстите на краля. Дори по времето, когато трябваше да проси храна, той не можеше да не откъсне от оскъдните си средства по нещо за всяка новост в тази област, предложена му от кой да е скитащ шарлатанин.

— За какъв дявол — каза Чарлс, като бъркаше сместа, без да дигне очи — сте се оставили да ви забърка в тая каша?

Йоркският дук въздъхна дълбоко.

— Самият аз бих искал да зная това! Тя дори не е красива. Грозна е като стара продавачка. Очи изпъкнали и едно такова тяло.

Той очерта с ръка силует на не особено привлекателно женско тяло.

Чарлс се усмихна.

— Именно това ви е подмамило. Според моите собствени наблюдения една красива жена рядко смята за необходимо да бъде умна. Анна Хайд е умна, нали?

Той изглеждаше развеселен.

Джеймс пристъпи от крак на крак, като свъси вежди.

— Не зная какво точно ме увлече. Трябва да съм бял луд, когато съм подписал този проклет брачен договор!

— И със собствената си кръв. Много забавно, Джеймс. Добре! Вие подписахте, имахте я и тя е бременна. А сега?

— Сега нищо. Надявам се да не я видя никога вече.

— Един брачен договор обвързва толкова, колкото и самата церемония, Джеймс. Вие знаете това. Искате или не, вие сте оженен за нея. И детето, което тя носи, е ваше. То ще носи вашето име.

Като се отдалечи от огнището, Джеймс прекоси стаята и загледа сместа, която неговият брат бъркаше.

— Ух! — каза дукът. — Каква воня!

— Наистина — подзе Чарлс. — Обаче човекът, който ми продаде тази рецепта, каза, че това е най-сигурното средство срещу треската, а вие знаете, че Лондон и треската — това е едно и също. През зимата вие с удоволствие ще дойдете при мен, за да ви дам известна доза от това лекарство.

Неспокоен, недоволен и раздразнен, Джеймс се обърна. След миг той отново подхвана въпроса за своята женитба.

— Не съм уверен — каза той с нисък глас, — че сте напълно прав, сир. Все пак може би това дете не е от мене.

— Какво сте чули да се говори?

Джеймс направи няколко стъпки към него със сериозен вид, издаващ все по-голяма възбуда.

— Преди два дни Бъркли ме посети и ми разказа, че Анна спала с него. По-късно Килигрю и Джърмин потвърдиха същото.

Чарлс загледа брат си продължително, като изучаваше лицето му.

— И вие им вярвате?

— Разбира се! — заяви горещо Джеймс. — Това са моите най-добри приятели. Защо да не им вярвам?

— Бъркли, Джърмин и Хари Килигрю — това са тримата най-големи лъжци в цяла Англия. И защо мислите, че са ви разказали това? Защото знаят, че именно това сте искали да чуете. Не е ли така?

Очите на Чарлс се свиха леко и лицето му придоби лукаво изражение. Той разбираше напълно брат си, може би по-добре отколкото той самият познаваше себе си.

Джеймс остана дълго време безмълвен, без да отговори. Най-сетне той каза бавно, полусвенливо:

— Да, аз мисля, че вие имате право. Но защо да припиша на Анна Хайд повече добродетели, отколкото на другите жени? Всички имат една и съща цел…

— И нейната цел беше бракът!

Кралят свали съда от огъня и намали лампата. После той взе жакета си от стола и го облече.

— Слушайте, Джеймс, тази история не ме задоволява повече от вас самия. Дъщерята на един човек от народа — пък дори и той да е моят личен канцлер — не е подходяща съпруга за наследника на престола. Но ако вие имате дете от нея и откажете да я вземете за жена, това би предизвикало ужасен скандал в цяла Европа. За всяка друга, но не и за дъщерята на канцлера, ние бихме могли да намерим изход. Обаче при настоящото положение за вас остава само една възможност: оженете се за нея, и то като проявите възможно най-голямо благоволение.

— Не това желае канцлерът. Той я е затворил в жилището си и заявява, че предпочита да я види обезглавена и хвърлена в подземните тъмници, отколкото да причини нещастие в рода на Стюартите, като се омъжи за някой от тях.

— Едуард Хайд бе добър служител на моя баща и той проявява своята преданост и към самия мене. Той положително е сърдит на дъщеря си, но, повярвайте ми, не само заради Стюартите. Той знае добре, че ако неговата дъщеря се омъжи за вас, той ще има поне хиляда неприятели повече. Ревността не ражда любов.

— Ако вие, сир, казвате, че така ще бъде по-добре, аз ще се оженя за нея, но какво ще каже мама?

Той отправи към Чарлс отчаян, почти комичен поглед.

Чарлс се засмя и сложи ръка върху раменете на брат си.

— Мама вероятно ще получи нервен припадък, който почти ще я убие. Тя винаги е ненавиждала рода Хайд и нейната родова гордост е почти толкова силна, колкото и вярата й в бога. Но аз ще ви подкрепя, Джеймс… — Той се засмя. — Ще я заплаша, че ще й прекратя пенсията.

Те излязоха заедно — Джеймс, намръщен и замислен, а Чарлс с превъзходно настроение, както винаги. С щракване на пръстите той повика две малки испански кучета, които спяха на слънце, и те започнаха да скачат около него, джавкайки.

Сватбата на Джеймс с Анна Хайд предизвика особено вълнение. Канцлерът изпадна в ярост, Анна плачеше непрестанно, а дукът все още се надяваше да намери някакъв изход от затруднението. С помощта на сър Чарлс Бъркли, той открадна договора, подписан със собствената му кръв, и го изгори. Бъркли предложи сам да се ожени за нея и да признае детето. Придворните се бяха объркали, понеже не знаеха дали трябваше да проявят уважение към новата дукеса, или да я избягват. Единствен Чарлс изглеждаше напълно доволен.

Глочестърският дук, който се беше разболял от шарка, но за когото смятаха, че е вън от опасност, почина внезапно. Чарлс го обичаше много — както всичките свои сестри и братя, — това бе младеж, с многообещаващо бъдеще, очарователен, пламенен и умен. Бе невероятно, че той бе умрял — тържествен и ням завинаги. В семейството те бяха девет деца. Две деца бяха умрели при раждане, други две в ранно детство. Сега оставаха живи само Чарлс, Джеймс, Мери, принцеса Оранска и Хенриета-Анна, най-младата, която бе във Франция заедно с майка си.

Самата смърт на Хенри не прекъсна празненствата за дълго време. Въпреки че дворът успя да съблюдава привиден траур пред Чарлс и Джеймс, баловете и вечерите, игрите и ухажванията продължаваха — буйни, горещи, безумни, сякаш участниците в тях бяха ненаситни.

Големите къщи покрай Стренд, от Флийт стрийт до Черинг крос, бяха отворени през целия ден и част от нощта. Стените кънтяха от звучни смехове, звънтенето на съдовете, музиката и разговорите. Великолепни позлатени карети минаваха по улиците, спираха се пред театрите и кръчмите. Дуели се устройваха заради някое изпуснато дамско ветрило или за небрежно подхвърлена дума. Хиляди лири минаваха от ръка в ръка за една нощ. Изискани дами и господа наблюдаваха развълнувано търкалящите се зарове.

Смъртните наказания на кралеубийците продължаваха в Черинг крос в присъствието на хиляди зрители. Всички онези, които носеха главната отговорност за смъртта на Чарлс I, сега умираха на свой ред, потръпващи на края на едно въже, докато изпаднеха в несвяст. После биваха откачвани, разчеквани и обезглавявани. След това главите им биваха забучвани на копия пред градските врати.

Носен върху червените крила на Реставрацията, в страната се установяваше нов начин на живот.

Седмица след смъртта на брат си принцеса Мери пристигна в Лондон. Вдовица и майка, въпреки че бе оставила сина си в Холандия, тя бе двадесет и осем годишна. Бе красива жена, изящна и весела, с тъмни къдрици и бляскави тъмни очи. Тя не обичаше Холандия — мрачна и равна страна, — искаше да живее занапред в Англия при своя любим брат, като си набави всички красиви рокли и екстравагантни накити, за които мечтаеше.

Тя притисна горещо Чарлс към сърцето си, но се показа по-студена спрямо Джеймс, като очакваше да останат само тримата, та да го разпита.

— Как можахте да сторите това, Джеймс? Да се ожените за това създание! Господи, какво стана с вашето самолюбие? Да вземете за жена камериерката на сестра ви!

Анна и Мери бяха големи приятелки, но това време бе отминало отдавна.

Джеймс се намръщи.

— Стига, Мери. Омръзна ми да слушам да се говори все за това. Бог знае дали не съм се оженил просто защото съм го искал.

Чарлс ги прекъсна, като обви ръката си около снагата на сестра си.

— Аз го посъветвах да стори това, Мери. При дадените обстоятелства това бе единственият почтен начин да излезе от затруднението.

Мери вдигна вежди недоверчиво.

— Мама няма да сметне почтен този начин, предупреждавам ви. Почакайте само да пристигне.

— Ние всички чакаме именно това.

Малко време след това кралицата майка Хенриета-Мери пристигна на свой ред, само седмица след раждането на сина на Анна Хайд. По-голямата част от двора дойде да я посрещне в Дувър и се настани за ден-два в големия стар замък, който от векове насам стоеше на стража край стръмните брегове на Англия.

Хенриета-Мери бе на четиридесет и девет години, но изглеждаше почти шестдесетгодишна — слаба, с хлътнали бузи, опулени очи, без ни най-малка следа от хубост. Малкото красота, която тя някога бе имала, се бе изпарила твърде рано в многочислените забременявания, превратностите на гражданската война и мъката по загубата на съпруга, когото тя бе обичала всеотдайно.

При покой лицето й беше грозно, обаче когато се заобиколеше с хора, ставаше весела, пълна с жизненост, с непринудено очарование и изискани обноски, на които с толкова настоятелност бе учила своите деца. Облечена бе с траурни дрехи, които тя носеше от смъртта на съпруга си — твърде проста черна рокля, с висока яка и дълги ръкави, маншети от бял лен, както и гъсто черно було на главата. Тъмните й коси бяха навити на кок по старата мода и това кокетство представляваше единственото нещо, което оставаше от някогашната й обич към красивите неща.

Властна по природа, тъй като децата й бяха много опърничави, тя винаги се намираше в разпра с тях. Преди няколко години се бе спречкала с Глочестърския дук, тъй като не желаеше да встъпи в лоното на католическата църква и му бе забранила да се явява в нейно присъствие. Преди смъртта му те се бяха помирили. Обаче въпреки скръбта, която й причиняваше това положение, тя посрещна гордо Джеймс, решена твърдо да го принуди да я послуша или пък да скъса всякакви връзки с него. Херцогът и майка му бяха винаги големи приятели и той много се страхуваше от тази среща, тъй като тя изричаше сурови слова, когато се разгневеше.

— Е, добре, Джеймс — каза тя, когато те останаха сами в спалнята, дето го бе повикала.

Гласът й бе спокоен, ръцете й скръстени на гърдите, а черните й очи блестяха опасно.

— Разправят разни неща за тебе във Франция и тези приказки — безполезно е да ти казвам — ме нараниха дълбоко.

Изправен близо до вратата, със сведен поглед, той изглеждаше нещастен и зле. Той не отговаряше и отбягваше да я гледа. За миг двамата останаха напълно мълчаливи, после той хвърли поглед изпод вежди и мигом сведе очи.

— Джеймс! — Гласът й бе строг и майчински. — Нищо ли няма да кажеш?

С поривисто движение той прекоси стаята и коленичи в нозете й.

— Госпожо, моля за прошка от вас, ако съм ви засегнал. Аз бях глупак, но благодарение на бога се вразумих. Госпожа Хайд и аз не сме оженени, аз не възнамерявам повече да мисля за нея и имам достатъчно доказателства за нейното недостойнство.

Кралицата майка се наведе и сложи устни върху челото на сина си. Тя се чувстваше облекчена и твърде доволна от това много неочаквано вразумяване, защото, както познаваше Джеймс, предвиждаше горчива и упорита разпра. Така поне част от онова, което бе дошла да стори, се бе изпълнило.

Тя преследваше други две цели.

Едната бе да си обезпечи пенсия, която да й позволи да прекара остатъка от своите дни в удобство и покой. Тя твърде често бе просила от този скъперник кардинал Мазарини, беше изпитала много лишения, като стигаше дори дотам да няма дърва за огън в жилището си. Така тя смяташе за нещо съществено да има отново пари. Другата й цел бе да получи подходяща зестра за Хенриета-Анна, която бе страдала повече от другите през годините на изгнаничеството. Защото, след като почина баща й и братята й бяха изгонени от отечеството, тя бе израснала като бедна сродница на Бурбоните, като нещастно малко сираче, пренебрегната и загубена сред блясъка на френския двор.

А сега братът на крал Луи искаше да се ожени за нея.

Хенриета-Анна, назована от Чарлс, Менет, навършваше шестнадесет години. Без да притежава съвършена красота — лицето й беше твърде малко и едното от раменете й бе малко по-високо от другото, но пак правеше впечатление на онези, които я виждаха за първи път. Онова, което се изявяваше по този начин като красота, всъщност представяше излъчване на един нежен и покоряващ чар. Трудно бе на човек да му устои. Чарлс изпитваше спрямо нея искрена и дълбока обич, каквато не бе чувствал никога, към която и да било от многобройните си любовници.

Бракът на сестра му с орлеанския херцог Филип щеше положително да му създаде един ценен съюзник във френския двор, защото Менет винаги бе проявявала такова дипломатическо дарование, което би предизвикало възхищение и почитание дори сред най-скептичните държавници. А тя обичаше брат си със страстна преданост, която я караше да поставя винаги неговите интереси пред интересите на Луи XIV. Въпреки това Чарлс се колебаеше.

— Уверена ли сте — попита той, — че желаете да се омъжите за Филип?

Те бяха напуснали банкетната зала и се разхождаха в градината по песъчливите алеи, които разделяха на отделни правоъгълници обградените с плет морави. Въпреки че бе средата на ноември, въздухът бе хладен и розовите храсти се бяха раззеленили напълно. Менет дори не бе се постарала да метне някакъв шал върху своята бална рокля, цялата бродирана със злато.

— О, да, сир, желая това! — отговори тя живо с усмивка.

Той я погледна.

— Обичате ли го?

Чарлс така много желаеше да види сестра си щастлива, че мисълта да се омъжи, както изобщо принцесите, без обич, го смущаваше дълбоко.

— Дали го обичам? — Менет започна да се смее. — Боже мой! Откога любовта представлява нещо в брака? Вие се омъжвате за онзи, който ви подхожда, и ако можете да се понасяте взаимно, това е най-доброто. Ако не… — Тя вдигна рамене, като говореше без ни най-малък съзнателен цинизъм — просто с вроденото благоразумие на парижанка и с добрата воля да приеме света такъв, какъвто е.

— Може би! — каза той. — Въпреки че сте моя сестра и че желая да зная как да постъпя. Обичате ли го?

— Е, добре, честно казано, не знам. Винаги съм играла с него — и сме братовчеди. Намирам, че е мил — и малко го съжалявам. Да, общо взето, възможно е да го обичам. — Тя опипа с ръка прическата си, разчорлена от лекия вятър. — А той от своя страна е влюбен безумно в мене. О! Той твърди, че не ще може да живее, ако не се оженим!

— О! Менет, Менет, колко сте невинна! Филип не е влюбен във вас, той никога не е обичал друг освен себе си. Ако той сега си въобразява, че ви обича, то е, защото вижда, че други правят това, и се надява, че след като се ожени, ще спечели малко от тази обич за себе си. Щом като бъде разочарован, той ще стане ревнив и неприятен. Този Филип е едно лошо разглезено дете, което никога няма да ви направи щастлива.

— Съдите за него твърде строго, сир! — противопостави се тя. — Той е така безобиден. Как! Цялото негово желание се крие в това, да намери някакъв нов начин да сресва косите си или да прикачва панделките си. Най-сериозните въпроси от негово гледище са въпросите за реда на местата при една церемония или на един банкет.

— Или пък да открие някой красив младеж…

— О, що се отнася до това! — каза Менет със слабо движение на ръката. — Това е твърде обичайно и той ще се промени, когато се оженим.

— А ако не се промени? Мислите ли, че няма нищо лошо в това?

Тя внезапно се спря и го изгледа в лицето.

— Но, мили мой!

Гласът й бе пропит с лек укор.

— Вие не говорите сериозно. Дали има нещо? Е, добре, това няма голямо значение, щом като ние имаме деца.

Той свъси вежди.

— Вие не знаете какво приказвате, Менет!

— Да, напълно, мили мой, уверявам ви. И аз също намирам, че хората надценяват любовта. Това е само една част от съществуването, докато има много други неща, които също имат значение.

Тя говореше с вид на тайнственост и светска мъдрост.

— Моя сестричке, колко много неща има да научите!

Той се усмихна, но лицето му имаше нежен и тъжен израз.

— Кажете ми, някой мъж казвал ли ви е някога, че ви обича?

— Не! Тоест не съвсем. О, бях поставяна на няколко пъти в неловка ситуация, но нищо повече — добави тя, като се зачерви и наведе очи.

— Именно това си мислех аз, иначе нямаше да говорите така. — Първото дете на Чарлс бе родено, когато той бе на възрастта на Менет. — Половината от радостите и скърбите на този свят се откриват в леглото. И аз се страхувам, че вие ще намерите само скърби, ако се омъжите за Филип.

Менет смръщи леко вежди и въздъхна тихо.

— Това е може би вярно за мъжете, но не и за жените, уверена съм. Моля ви, позволете ми да се омъжа. Вие знаете колко много иска това мама. А и аз самата го желая. Аз искам да живея във Франция, сир, защото тя е единствената страна, където се чувствам като у дома си. Зная, че Филип съвсем не е съвършен. Но това ми е безразлично. Ако живея във Франция ще бъда щастлива.

Коледата беше най-любимият празник в Англия и никъде другаде тя не се празнуваше с толкова голямо въодушевление, както в Уайтхол.

Всяка стая и всяка галерия бяха окичени със самодивски чемшир, кипарис и дафина. Огромни съдове от ковано сребро бяха украсени с гирлянди от бръшлян. Клони от бял хмел висяха по всички полилеи в коридорите. Дворецът кънтеше от звуците на веселата музика, стълбищата бяха изпълнени от тълпа млади мъже и жени, които танцуваха или играеха ден и нощ.

В огромните готварници приготвяха баници с месо, свински глави, поднасяни на огромни златни подноси, цели пауни с разгънати опашки и какво ли не още. В банкетната зала бяха изложени даровете за краля и тази година всеки придворен, който имаше към името си някаква благородническа титла, беше изпратил по един дар, вместо да се оттегли в имението си в провинцията, за да избегне това задължение, както бе обичайно някога.

Внезапно смеховете замлъкнаха, музиката престана да свири, а дамите и господата сякаш стъпваха по-леко, шепнешком. Принцеса Мери бе заболяла от шарка. Тя почина в навечерието на Коледа.

Кралското семейство прекара деня на Коледа в тишина и тъга. След това Хенриета-Мери започна приготовления за завръщането си във Франция. Опасяваше се да остави Менет по-дълго време в Англия, да не би и тя на свой ред да се разболее. От друга страна, тя не намираше друга причина да остане; бе издействала зестра за Менет и щедра пенсия за себе си.

А Бъркли бе признал, че е излъгал, Килигрю и Джърмин сториха същото и Джеймс взе Анна за своя жена. Обаче той бе пренебрегнал да осведоми майка си и тя бе страшно разгневена, когато научи за всичко това. Кралицата майка отказа да разговаря с него било пред хора или насаме и заяви, че ако тази жена влезе в Уайтхол през едната врата, то тя, кралицата, веднага ще излезе през другата.

Но после съвсем внезапно нейното държане се промени напълно: тя съобщи на Джеймс, че щом като той е избрал Анна, то тя е готова да я приеме и поиска той да доведе при нея новата херцогиня. Джеймс почувства голямо облекчение, въпреки че знаеше добре какво бе размекнало така сърцето й. Кардинал Мазарини беше писал на кралицата майка, като й бе заявил открито, че ако тя напусне Англия, намирайки се в лоши отношения със синовете си, няма да бъде приета добре във Франция. Той се страхуваше да не би крал Чарлс да прекрати пенсията й и той — Мазарини — да бъде принуден да се грижи за нейната издръжка.

В навечерието на заминаването си Хенриета-Мери прие своята снаха в спалнята си в Уайтхол. Такъв бе някога обичаят сред благородничеството, тъй като тази стая винаги бе най-богато обзаведена, като се различаваше от салона само по огромното легло, покрито с балдахин. Приемът бе един от най-многолюдните, понеже Хенриета-Мери бе популярна в двора, и въпреки разпространението на болестта всички любопитстваха да присъстват на срещата между кралицата и херцогинята. Целият двор бе облечен в тъмни дрехи, а повечето скъпоценности с неохота бяха оставени вкъщи. В стаята се носеше дъх на зле измити тела, примесен със силния мирис на серни и селитрови пари, предназначени да дезинфекцират въздуха. Въпреки тези предпазни мерки Хенриета-Мери не пожела да изложи Менет на риск и затова последната отсъстваше.

Кралицата майка бе седнала в голямо кресло от черно кадифе, с хермелинова наметка на раменете и бъбреше весело с група благородници. Кралят бе застанал настрани от нея, едър и красив в пурпурното кадифе на своите кралски траурни дрехи. Присъстващите обаче ставаха все по-нетърпеливи. Встъплението бе твърде дълго, те бързаха да видят началото на представлението.

Изведнъж на вратата настана раздвижване. Бе известено за пристигането на Йоркския херцог и на херцогинята.

Шепот на очакване се разнесе сред множеството и погледите на присъстващите се обърнаха към Хенриета-Мери. Тя остана на мястото си твърде спокойна, като гледаше как синът й и неговата жена се приближаваха, и лека усмивка се изписа върху нейните устни. Никой не би могъл да каже какво мислеше тя. Но Чарлс забеляза, че тя леко потреперваше и че ръката й, чиито вени бяха издути, се беше вкопчила в облегалката на креслото.

„Бедната мама — помисли той. — Колко държи за своята пенсия!“

Анна Хайд беше на двадесет и три години, грозна, с черни коси, голяма уста и изпъкнали очи. Но тя премина стаята под ревнивите и критични погледи, отправила се към свекърва си, за която знаеше, че я мрази — с вдигната глава, със смело достойнство, което предизвикваше уважение. Със съвършена почтителност, но без най-малка следа на раболепие тя коленичи, скланяйки глава, в краката на кралицата, докато Джеймс, мърморейки, я представи.

Хеириета-Мери се усмихна изискано и едва докосна с устни челото на своята снаха, сякаш доволна от избора на Джеймс, като че тя го бе направила вместо него. Зад нея стоеше кралят, безучастен, но понеже Анна му отправи един бегъл поглед на признателност, неговите черни очи заблестяха с нещо, което наподобяваше успокояваща, съучастническа усмивка.

VII

На следващия ден от заминаването на лорд Карлтън Амбър се премести в околността на една миля разстояние, в странноприемницата, наречена „Розата и венеца“, във Фетър лейн. Тя не можеше да понася повече стаите, където беше живяла, масата, на която те се бяха хранили, и леглото, на което бяха спали. Гъмбъл, който й отправи съчувствен поглед, камериерката и дори кучето в черно и бяло, с държането си на малко пале, правеха нейното уединение още по-болезнено. Тя искаше да се махне оттам, тъй като държеше да избегне възможността да вижда Алмсбъри или който и да било от неговото обкръжение. Обещанието за приятелство и помощ от страна на графа, ако някога тя би имала нужда от такова, означаваше за нея разврат и мизерия. Тя искаше да бъде оставена на мира.

В продължение на няколко дни тя се затвори в малката стая, която беше наела.

Амбър беше убедена, че с нейния живот бе свършено, че бъдещето й бе празно и безнадеждно. Искаше й се никога да не бе срещала Брус и забравяйки своя личен дял за всички тия неприятности, обвиняваше единствено него. Тя не искаше вече да си спомня за това, до каква степен бе желала да има дете, упрекваше го, задето я бе изоставил сама, бременна, изплашена от мисълта, че плодът, който носеше в себе си, растящ всеки ден, беше неопровержимо доказателство за нейната вина. Ще дойде ден, когато тя не би могла да го скрие; тогава? Беше забравила омразата си към Меригрийн и колко много бе искала да го напусне. Обвиняваше Брус, че я бе довел в този голям град, дето нямаше никакъв приятел и където всяко чуждо лице имаше враждебен вид. Сто пъти тя пожела да се върне у дома, но не можа да се реши. Защото, противно на волята на Сара, която сигурно би я изслушала, тя знаеше, че нейният чичо — повече от вероятно — би я изгонил, щом узнае, че е бременна.

Амбър премисляше тъжно тия неразрешими проблеми. Никога вече тя нямаше да бъде млада, нито весела. И всичко туй заради него!

Обаче напук на самата нея — колкото повече времето минаваше — лорд Карлтън губеше своя сатанински вид. Оставайки си все лудетина, тя чувстваше по отношение на него някакъв болезнен копнеж, по-силен от желание. Някакво смесено чувство на страхопочитание, обожествяване и възхищение.

И постепенно колкото дните течаха, толкова желанието й за живот се възвръщаше. Храната й се харесваше. В Лондон имаше толкова нови ястия: отлични сладкиши, маслини, внесени от континента, пармезанско сирене, байонска сланина. Малко по малко тя започваше да се интересува от тайнствените и странни промени в бременното си тяло. Тя дори започна да се грижи за своята външност. Намирайки веднъж страните си небрежно напудрени, тя разтвори всичките си флакончета, докато не постигна резултат, удоволствието от който тя трудно можеше да скрие.

Тя се чувстваше наистина много красива, за да пилее по тоя начин остатъка от своя живот.

Прозорците й гледаха към улицата и кварталът беше доста хубав. Тя прекарваше там все повече и повече време, питайки се къде отиваше онази хубава дама, тъй добре облечена, която излизаше от колата си заобиколена от четирима галантни господа, какво правеше хубавият млад мъж, който вдигаше очи към нея и какво ли мислеше за нея. Лондон си оставаше все така възбуждащ, както и в миналото.

„Но аз ще имам скоро бебе!“

Ето какво променяше всичко. Повече отколкото заминаването на лорд Карлтън.

Все пак тя не можеше да остане постоянно вкъщи. И един хубав ден, около петнадесет дни след заминаването на Брус, тя се облече твърде грижливо и излезе. Нямаше никаква определена цел; искаше просто да напусне стаята си, да поскита из улиците с колата си и да почувства до известна степен, че живее на тоя свят.

Кочияшът, нает от лорд Карлтън, се беше разболял от шарка само три дни след заминаването на негово благородие. Амбър му плати за цяла година и — страхувайки се от заразяване — го уволни, също както и прислужника. Хотелиерът на „Розата“ й беше намерил двама нови прислужници. И както чакаше колата си на прага на странноприемницата, слагайки ръкавиците си, тя не можа да сдържи една усмивка на задоволство, виждайки две млади контета с напомадени коси да минават пред нея и да се обръщат, за да я изгледат по-добре. Сигурно я бяха взели за високопоставена дама. Изведнъж за нейна голяма изненада тя чу да я извикват на име и се стресна. Обръщайки се бързо, видя една странна на вид жена зад себе си.

— Добър ден, госпожо Сейнт-Клер. О, извинете, не исках да ви плаша, исках просто да ви питам как сте. Аз живея в съседния до вашия апартамент и хотелиерът ми каза, че страдате от пристъп на треска. Имам един разтвор, който при такива случаи действа чудесно…

Тя се усмихваше любезно и наблюдаваше Амбър, като че ли се възхищаваше от красотата и дрехите й. Твърде признателна поради това внимание и доволна, че има някой, с когото да разговаря, Амбър й се поклони леко.

— Много благодаря, госпожо. Но мисля, че треската ми мина.

В този момент колата й дойде и спря до преддверието; прислужникът отвори вратата, свали стъпалото за качване и застана готов да помогне на господарката си да се качи в колата. Амбър се поколеба за момент; двете седмици затворнически живот и внезапният изблик на самолюбие я бяха направили малко стеснителна. Но тя се чувстваше напълно самотна, а тази дама имаше добър, любезен и немного критичен вид. Тя би се страхувала от която и да било измежду ония блестящи млади жени на нейната възраст, с писклив глас, от които се беше възхищавала толкова много и подсъзнателно се бе опитвала да им подражава. Но не намирайки нищо да каже, тя се обърна да поздрави леко и се отправи към колата си.

— Как! — провикна се жената. — Нима това е гербът на вашето семейство, госпожо?

Тя сочеше герба на Брус, който Амбър не беше накарала да свалят от вратичката.

— Да! — каза Амбър без ни най-малко колебание.

Тя се надяваше, че тази дама не би го познала. В нейните очи всички гербове си приличаха с техните невъзможни лъвове, кучешки глави, щитове и звезди.

— В такъв случай аз познавам много добре вашия баща! Моята лятна къща се намира близо до Пикеринг, в Йоркшир.

— Аз съм от Есекс, госпожо. Близо до Хийтстоун.

Тя започна да изпитва желание да не лъже, защото рискуваше да бъде уловена в престъпление.

— Но да, разбира се, госпожо Сейнт-Клер. Колко съм глупава! Вашият герб е така сходен с този на един от моите съседи… гледайки го от по-близко, аз виждам много добре разликата. Позволете ми да се представя, госпожо. Аз съм госпожа Гудмен.

— Щастлива съм да се запозная с вас, госпожо.

Амбър се поклони, като си мислеше колко изискано и се държеше, следвайки наставленията на своя учител по френски.

— Мога ли да ви придружа донякъде?

— Как? О! Мила, не бих желала да ви причинявам каквото и да е безпокойство. Аз отивам просто да направя малка обиколка на Чейндж.

„Чейндж“ — Амбър знаеше това — беше елегантен булевард, място за срещи на хубави жени с техните любовници, и това й се бе сторило като една напълно определена цел за разходка.

— Аз също отивам там, госпожо. Моля ви, качете се при мене.

Госпожа Гудмен не се остави да я молят и двете се настаниха, разстилайки полите си, размахвайки ветрилата си и разменяйки баналности за горещината на месец септември. Докато колата подскачаше по паветата, Амбър, бъбрейки въодушевено, съвсем забрави, че бе една изоставена жена, носеща в утробата си незаконно дете.

Сели Гудмен беше доста пълна, с дебели червени ръце и преливащи от пълнота гърди. Цветът на лицето й носеше следи от шарка, ако и да полагаше всички усилия да замаскира това с поставяне дебел пласт розова помада; косите й притежаваха два или три различни оттенъка така, че ставаше ясно, че и в това отношение тя помагаше на природата. Тя твърдеше, че е на двадесет и осем до двадесет и девет години, но очевидно младееше. Нейните тоалети притежаваха един вид повърхностна елегантност, но опитното око веднага различаваше, че те бяха направени от второкачествени материи, от някоя малко известна шивачка, упрек, който можеше еднакво да се отправи към маниерите и личността на тая, която ги носеше. Но тя притежаваше сърдечност, пропита от доброжелателство, което се стори на Амбър същевременно топло и успокояващо.

Госпожа Гудмен беше, както изглеждаше, личност от добро общество, която правеше кратък престой в Лондон, докато нейният мъж пътуваше в чужбина по работа. Преценявайки Амбър очевидно според акцента, външния й вид, роклите и колата й, тя я бе взела за някоя млада наследница от провинцията, правеща посещение на столицата, а Амбър — доволна от тази си самоличност — се пазеше добре да не разкрие заблуждението.

— Боже мой! Мила! — каза госпожа Гудмен. — Съвсем сама ли сте, наистина? Такова хубаво дете като вас! Как! Но в Лондон има толкова порочни мъже, които само чакат такъв случай.

Самата Амбър бе изненадана от бързината на своя отговор.

— О! Аз съм на гости у моята леля, или по-скоро ще трябва да отида у нея, когато се завърне. Тя е още във Франция. Тя е в двора на Нейно величество.

— Ах, да! Разбира се! — съгласи се госпожа Гудмен. — Моят мъж беше също за известно време там. Но кралят предпочете той да се върне тук. А къде живее леля ви, мила моя?

— На Стренд — о! Една много хубава къща!

Алмсбъри я беше завел веднъж там, където се намираше неговото жилище, чиято собственост все още не си бе възвърнал.

— Надявам се, че тя ще се върне скоро; вашите родители сигурно не биха били доволни, ако знаеха, че сте сама в продължение на толкова дълго време, мила. Предполагам, че не сте омъжена.

При тоя въпрос Амбър почувства, че поруменява, и наведе очи към затвореното си ветрило. Но тя бързо намери друг приемлив отговор:

— Не, но скоро ще бъда. Леля ми има някого предвид за мене, мисля, някакъв граф. В момента той пътува, но трябва да се върне почти по същото време, когато ще се върне и тя.

Сетне, като си спомни онова, което Алмсбъри й беше разказал за родителите на Брус, тя добави:

— Майка ми и баща ми са покойници. Баща ми е бил убит в Марстън Мур, а майка е умряла в Париж преди около десет години.

— Бедно мило дете! И вие си нямате никого, нито дори настойник, който да се грижи за вас?

— Леля ми се грижи за мене, когато е тук. Аз живея при друга една леля, откакто тя замина.

Госпожа Гудмен поклати глава и стисна топло ръката на Амбър, която й беше горещо признателна за тази явна симпатия. Тя винаги се чувстваше нещастна, когато беше сама.

Иксчейндж Роял се намираше на пресечката на Корн Хил и на Трейтнийдъл стрийт, съвсем наблизо до странноприемницата Роял Сарасин. Това беше един четириъгълник, заобикалящ един двор и чиито галерии бяха разделени на малки дюкянчета, собственичките на които бяха млади момичета, непреставащи да канят клиентите:

— Какво ви трябва, господине? От какво се нуждаете, госпожо? Ръкавици, панделки, парфюми?

Млади господа се въртяха наоколо, флиртуваха с продавачките, разглеждаха безгрижно минувачките и им отправяха дръзки закачки. Дворът също беше пълен с търговци, скромно облечени, занимаващи се със своите дела, говорещи за стоки на кредит, за ипотеки и за морски приключения.

Когато заизкачваха стъпалата, Амбър противно на волята си последва примера на Сели Гудмен и сложи маската си. Каква полза да има хубаво лице — си казваше тя, — щом никой няма право да го гледа? И като отметна назад наметалото си, тя разкри тялото си. Но все пак въпреки маската тя видимо привличаше вниманието. Понеже те се разхождаха, като се спираха тук-там, за да разгледат някой чифт ръкавици, няколко бродирани кордели, някоя дантела, при тяхното минаване се разменяха думи на възхищение:

— Хубава е! Много хубава! Бога ми, истина е!

— Тия убийствени очи!

— Най-хубавата девойка, която един мъж може да си пожелае за петнадесет дни!

Амбър започваше да се чувства щастлива и възбудена. Тя хвърляше бегли коси погледи, за да види колко мъже й се удивляват и какви бяха те. Госпожа Гудмен, напротив, беше възприела съвсем друго поведение. Цъкайки с език, тя казваше:

— Господи! Колко по-грубо говорят сега младежите, отколкото по наше време!

Леко смутена, Амбър обърна очи и сви веждите си, за да покаже, че тя също беше недоволна. Но тоя жест не трая дълго, защото беше наполовина опиянена от всичко, което виждаше.

Тя изпитваше желание да купи всичко. Без да съзнава, нейният инстинкт за притежание не беше по-малко силен, и тя се чувстваше толкова богата, че не намираше никаква причина, за да се лиши от тези свои прищевки. Накрая тя се спря пред едно дюкянче, където стоеше пълничка черноока девойка, заобиколена от множество кафези, позлатени или посребрени, всеки съдържащ по една хубава екзотична птица: канарче, разни видове папагали, докарани от Източноиндийската компания или от някой търговски кораб.

Докато правеше своя избор, неспособна да се реши между едно малко тюркоазносиньо папагалче и една голяма зелена птица с прегракнал глас, тя чу един мъж да казва:

— Честно слово! Тя е чудесна! Коя ли може да бъде?

Амбър хвърли поглед наоколо, за да види кой говореше така за нея, в същия миг другият отвърна:

— Никога не съм я срещал. Прилича ми на някоя провинциална наследница. Дявол да го вземе! Ще се запозная с нея, та каквото ще да става!

При което той излезе напред, свали шапката си и се поклони пред нея.

— Госпожице, позволете ми да ви предложа тази птица, която — осмелявам се да го кажа — е не по-малко прекрасна от вас!

Очарована, Амбър го възнагради с усмивка и се готвеше да направи един реверанс, когато се чу дрезгавият глас на госпожа Гудмен:

— Как смеете, господине, да закачате една дама от доброто общество? Отивайте си, докато не съм повикала някой стражар, за да ви накаже за вашето нахалство.

Изненадан, кавалерът повдигна вежди и се поколеба за минута. Но госпожа Гудмен го изгледа с такъв властен вид, че накрая той се поклони церемониално пред бедната разочарована Амбър и се върна при своя приятел. Като се отдалечаваха, тя чу подигравателните думи:

— Така си и мислех. Една стара посредница със своето протеже. Както се вижда, тя се надява да я запази за някой стар херцог, болен от подагра.

Амбър разбра тогава, че беше показала прекалена готовност, и подхвърли с малко разсеян вид:

— Боже мой! Струва ми се да съм виждала тоя младеж веднъж у моята леля!

Като прибра около себе си гънките на наметалото си, тя се зае с избора на своята птица, без повече да обръща внимание на това, което ставаше вън от магазина.

Тя плати малкото тюркоазносиньо папагалче й позлатения му кафез с една монета, извадена наслуки от маншона й. Още веднъж госпожа Гудмен й се притече на помощ. Понеже тя вземаше обратно своята монета, Сели спря ръката й.

— Почакайте, мила моя! Мисля, че не ви достига още един шилинг.

Извинявайки се за грешката си, продавачката леко се усмихна. Госпожа Гудмен я изгледа сериозно и последвана от Амбър се качи в колата.

Докато пътуваха обратно, госпожа Гудмен се бе заела да обърне вниманието на приятелката си върху опасностите, които грозят една млада и хубава жена, несвикнала на градския живот. Времената са трудни — добави тя — и една добродетелна жена трябва не само да запази своята почтеност, но още и да се предпазва от външни увлечения.

Амбър се съгласи тържествено с нея, чувствайки се виновна и питайки се с безпокойство дали нейният начин на държане не беше възбудил подозрение у строгата госпожа Гудмен. Изведнъж колата спря и навеждайки се от вратичката, девойката нададе вик на ужас. Пред нея се влачеше с мъка една жена, почти гола до кръста, с разчорлени коси, потръпваща и залитаща всеки път, когато мъжът, който вървеше след нея, й нанасяше удари с камшик. Голяма тълпа следваше това печално шествие — уличници, възрастни мъже и жени, които се държаха подигравателно и презрително.

— О! Вижте тази жена! Бият я!

Сели Гудмен хвърли един поглед и се обърна съвършено спокойна:

— Не разточителствайте с вашите чувства на симпатия, мила! Нещастно създание! Трябва да е родила някое незаконно дете. Това е обичайното наказание — напълно заслужено — за тия лоши жени!

Слисана, Амбър не можеше да откъсне очите си от това зрелище.

Гърбът на нещастницата беше набразден от дълги кървави следи. Затваряйки очи, Амбър изведнъж се почувства зле, за малко да припадне. Единствено страхът да не би госпожа Гудмен да забележи нещо я накара да се съвземе. Но радостта й беше преминала и тя стоеше съзнаваща повече от всеки друг път престъплението, което бе извършила, престъпление, което заслужаваше наказание.

„О, господи! — си помисли тя с отчаяние. — Това би могло да се случи и с мен. Това ще се случи и с мен.“

На другата сутрин по къщна роба Амбър ядеше от една чиния желе от френско грозде — което би трябвало да облекчи малко гаденето в стомаха й, — когато чу да се тропа на вратата и долови веселия глас на госпожа Гудмен. Тя бързо пъхна чинията под кревата и изтича да отвори.

— Току-що оправях косите си…

Госпожа Гудмен я последва пред тоалетната масичка.

— Оставете да ви помогна, скъпа. Камериерката ви отиде ли си?

— Да, трябваше да я изпратя. Очаква дете! — Това бе единственото оправдание, което й хрумна.

Госпожа Гудмен поклати глава.

— Какви отвратителни времена! Но, господи, как карате, мила моя, без прислуга?

Амбър сви вежди.

— Не зная. Но леля ми ги има с дузини!

— Разбира се, мила! Но до завръщането й… Господи! Една дама не може да живее без камериерка.

— Не! — съгласи се Амбър. — Зная добре това. Но къде да я намеря? Никога не съм била в Лондон. А сама жена не трябва да се доверява на чужденци — добави тя смирено.

— Разбира се, мила, вие сте млада жена, твърде умна, за да ги познава. Но аз бих могла да ви помогна. Една много добра моя приятелка тъкмо ще се връща в своето имение и е освободила някои от прислужниците си. Имам предвид една от тях — млада, скромна, много опитна. Ако тя не си е намерила още другаде място, бих могла да ви я изпратя.

Амбър прие и девойчето дойде да се представи след един час — беше дребна на ръст с незабележително лице, облечена в тъмносиня рокля, доста чиста, с ослепително бяла престилка, с големи бели маншети и малко боне, което покриваше косите й, грижливо навити на кок върху тила й. Навела скромно очи, тя направи реверанс; говореше с приятен глас, който предразполагаше. Името й беше Хонър Милс; Амбър я ангажира веднага срещу две лири на година, жилище, храна и облекло.

Тя се чувстваше като истинска дама, имайки на разположение камериерка, която да й реше косите, да й приготвя тоалетите, да й прави компания и да я следва на няколко крачки разстояние, когато излизаше. Присъствието на тая девойка й се нравеше. Хонър беше спокойна, добре възпитана, винаги чиста и грижлива, чудесно обкръжение за господарката й, от което тя като че искрено се възхищаваше.

Но все пак Амбър си спомняше за препоръките на лорд Карлтън: да крие грижливо парите си и да не доверява никому личните си тайни. Макар да не беше занесла петстотинте лири на Шедрак Нюболд, никога по-рано не беше чула да се говори за златар, а и не й беше приятно да предоставя богатството си в чужди ръце. Смяташе се твърде способна да го управлява сама. Както и не желаеше да отиде да говори с двете жени, за които Брус й бе говорил.

Амбър и госпожа Гудмен станаха близки приятелки. Те обядваха заедно у едната или у другата, правеха разходка с кола из Хайд парк или по Мол, но без да слизат, купуваха дреболии в Роял Иксчейндж или в склада на Източноиндийската компания. Един път Амбър предложи да отидат на театър, но госпожа Гудмен й наговори такива лоши неща за репутацията на тия места, че тя не посмя да настоява.

Мъжът на госпожа Гудмен беше принуден да продължи своя престой в чужбина, тъй като работите му не вървяха особено добре. Амбър от своя страна заяви, че е получила писмо от леля си, в което казвала, че не можела да напусне Франция по-рано от седмица-две. Ако се наложеше, тя би намерила и друго някакво извинение до изтичането на това време. Защото Амбър беше убедена, че хората имат по-добро мнение за човек, ако той се старае да се покаже повече от това, което е в действителност.

Те вече се познаваха от петнадесет дни, когато госпожа Гудмен заговори за своя племенник. Връщайки се от църква — това беше един неделен ден, — те бяха в стаята на Амбър, ядяха скариди от една чиния и ги поливаха с рейнско вино. Въоръжена с една духалка, Хонър се мъчеше да поддържа огъня, защото времето беше внезапно застудяло и над града се бе спуснала гъста мъгла.

— Честна дума! — каза госпожа Гудмен, без да повдига очи, съсредоточена в яденето. — Омръзна ми да слушам моя глупав млад племенник да бълнува за вас. Той се кълне, че сте най-хубавата жена, която бил срещал досега.

Дъвчейки скариди, Амбър й отправи бърз поглед.

— Кога ме е видял той?

Тя не бе се запознавала с никакъв младеж, макар и да не й липсваха подобни случаи. Беше убедена, че не би могла вече никога да обича, но все пак имаше нужда от мъжко общество. Да си заедно с жена е скучно и блудкаво като чаша с вода.

— Вчера, когато бяхте слезли от колата на двора, помислих, че тоя младок ще падне от прозореца, толкова много се беше навел. Но аз му казах, че вие сте обещана на някакъв граф.

Усмивката на Амбър изчезна.

— О, не трябваше да правите това.

— Защо?

Госпожа Гудмен се беше нахвърлила на един френски сладкиш, ароматизиран с розова вода и целият гарниран с бадеми.

— Но той е все пак ваш племенник. Вие сте тъй добра към мене, госпожо, и ако вашият племенник желае да се запознае с мене, разбира се! Не виждам какво лошо всъщност би имало в това.

Люк Чанъл щеше наистина тая вечер да дойде да види леля си и госпожа Гудмен обеща да го доведе. Той се връща от пътуване, обясни тя, и заминава за Девъншир. Твърде възбудена, обхваната от желание да се представи в благоприятна светлина, Амбър смени роклята и накара Хонър да й направи нова прическа. Тя не очакваше да намери мъж като лорд Карлтън, защото той нямаше равен на себе си в Лондон, но възможността да види един младеж, може би да пофлиртува малко, да прочете възхищение в очите му й действаше като силен стимулатор.

Но Люк Чанъл я разочарова.

Малко по-висок от нея, той беше пълен и набит, с широко плоско лице и чип нос; двата му предни зъба бяха счупени и лек зеленикав пласт покриваше повърхността на венците му. При все това беше добре облечен, маниерите му бяха уверени и изглеждаше напълно в нейна власт. Постоянно се хилеше, без да я изпуска от очи, и от време на време изглеждаше толкова унесен, че губеше мисълта си.

Подобно на много млади хора, ходили в чужбина; той беше донесъл от пътешествията си множество жаргонни френски изрази и всяка негова втора дума беше „по дяволите“ и „дявол да го вземе“. Той й разказа, че Лувърът е много по-голям, отколкото Уайтхол, че във Венеция проститутките ходели из улиците с разголени гърди и че германците пиели повече от англичаните. Преди да си отиде, той покани Амбър и леля си на обяд за другия ден в Мълбери Гардън и тя прие поканата с усмивка и реверанс.

Едва затворила вратата, Хонър запита:

— Наистина, бива си го младия човек, нали? Госпожо, какво мислите за него?

Но Амбър се чувстваше внезапно уморена и обезсърчена. Без охота тя сви рамене.

— Ами нищо особено!

И изведнъж в нея се надигна всичко: разочарованията, самотата, силното желание да види отново Брус, отчаяното положение, което я измъчваше. Тя се хвърли на леглото обляна в сълзи. Чувствайки товара на своята бременност, на нея й се струваше, че е заключена в някакъв затвор без изход и заплашена от някакво непознато чудовище.

„О! Какво да правя? Какво ще правя? — мислеше тя в своето отчаяние. — То расте, расте, расте в мене! Не мога да го спра! Става все по-голямо и по-голямо, ще се надуя като препарирана жаба, докато всички видят… О! Бих искала да умра!“

VІІІ

Амбър и Люк Чанъл се венчаха към средата на октомври, три седмици след тяхната първа среща, в старата църква на енорията, към която се числеше странноприемницата „Роза и корона“. Според обичая Амбър купи брачните халки, като избра за себе си една много красива, украсена с диаманти, поръча на бижутера да изпрати сметката. От известно време тя постъпваше именно така, първо, че бе по-лесно, и, второ, обстоятелството, че тя не разпознаваше стойностите на отделните монети, се оказа сериозен неин недостатък.

Амбър се беше омъжила за Люк без голямо въодушевление. Тя го смяташе за един от най-малко пленителните мъже, които беше виждала, и единствено съзнанието — винаги болезнено — за положението й я караше да гледа на него като на възможен съпруг. Основното му качество — в нейните очи — беше горещото му възхищение от нея.

Но още на другия ден след женитбата тя разбра, че се бе измамила.

Неговите прекалено любезни и нежни обноски постепенно изчезнаха; той стана дързък, груб, самовластен. Неговата простащина я дразнеше и отвращаваше, той не й позволяваше да се уедини, влизаше при нея по всяко време на денонощието. Още от първия ден отсъстваше през по-голямата част от деня, непрекъснато пиеше, искаше остатъка от парите й и даваше доказателства за своя отвратителен характер без най-малкото предизвикателство.

Работите на господин Гудмен продължаваха да бъдат объркани и той ставаше една фигура почти също така мъглява, както лелята на Амбър, тъй че двете жени се отрупваха с извинения всеки път, когато новият срок изтичаше. Наскоро след женитбата двете жилища бяха събрани в едно и Сели заемаше ветрилата, ръкавиците и бижутата на Амбър, опитвайки напразно да надене и роклите й. Амбър започна да си дава сметка, че е уловена като в капан от лелята и племенника, без да разбира добре как е станало това.

Хонър си оставаше също така спокойна и безлична, както в миналото, но по-небрежна. Амбър постоянно й повтаряше да обува обувките си и да не излиза навън с мръсна престилка. Когато Люк беше там, тя втренчваше поглед в него с някакъв овчи възторг, което вбесяваше Амбър, а когато се връщаше пиян, му чистеше дрехите, събличаше го и го слагаше да спи. Такива действия бяха обичайни за слугите, но Хонър ги изпълняваше с почти съпружеска преданост. Люк не й беше никак признателен, крещеше след нея, дори я блъскаше, когато беше в лошо настроение, и фамилиарничеше с нея в присъствието на самата Амбър.

Те бяха женени едва от две седмици, когато един ден, влизайки ненадейно, Амбър изненада Хонър и Люк в леглото. Изумена и отвратена, тя остана за момент неподвижна, с уста и очи широко отворени, след това блъсна вратата. Люк скочи от леглото, а Хонър разтреперана изтича в стаята на Сели.

Люк викна на жена си:

— За какъв дявол влязохте?

Тя беше готова да се разплаче не защото видяното й причини някаква мъка, а защото се чувстваше нервна и смутена.

— Как бих могла да зная?

Без да й отговори, той облече дрехите си, пристегна шпагата си, нахлупи шапката на главата си и излезе от стаята, блъскайки силно вратата. Амбър го проследи момент с очи, после отиде да потърси Хонър. Тя беше в стаята на Сели, сгушена в един ъгъл, разплакана, закрила лице с ръце, сякаш се пазеше от нещо. Един господар или господарка имаха право да набият неверните слуги и очевидно тя очакваше наказание.

— Млъкнете! — извика Амбър. — Нямам намерение да ви бия. — Хвърли й една монета. — Дръжте! Ще ви давам по толкова всеки път, когато спите с него. Тогава може би ще ме остави на мира — мърмореше тя, прибирайки полите си.

Но отвращението, което Амбър изпитваше към своя съпруг, не беше единствената й грижа. И двамата, леля му и той, харчеха много пари — почти всеки ден пристигаха нови пакети за единия или другия, но те не плащаха нищо. Един ден, когато излизаше да прави покупки с госпожа Гудмен, Амбър повдигна този въпрос.

— Кога най-сетне ще изпратят малко пари на Люк? Всеки път, щом иска да яде в кръчмата или да отиде на театър, иска от мен джобни пари.

Сели започна да се смее и се загледа встрани, наблюдавайки тълпата.

— Вижте, мила, оная рокля от жълт сатен. Имам желание да си поръчам подобна. Впрочем какво казахте? А, да! Парите на Люк! Разбира се, мила, искахме да не ви говорим за това, но понеже вие държите: бащата на Люк е ядосан, че той се бил оженил без негово позволение. Нещастният Люк — оженил се по любов, а сега ето го лишен от средства за прехрана! Но, мила, с вашето богатство вие двамата няма да имате никакви проблеми.

И тя отправи към Амбър ласкава усмивка: погледът й беше твърд и изпитателен.

Амбър я изгледа слисана. Люк без пари, двамата принудени да живеят с нейните петстотин лири! Тя започна да си дава сметка, че петстотин лири не са неизчерпаемо богатство, както си беше въобразила в началото, особено при тоя начин на живот, който водеха сега.

— Но за какъв дявол баща му отказва да го поддържа?

Въпросът беше зададен като упрек, защото със Сели не бяха вече тъй учтиви една към друга и на няколко пъти бяха на границата на кавгата.

— Боже мой, мила, не съм казвала подобно нещо. Но неговият баща имаше друга жена предвид. Почакайте да ви види. Той бързо ще промени мнението си, уверена съм. Но, мила, понеже стана дума, тия хиляда лири, които бяхте поискали от пълномощника на леля ви, не се ли забавиха малко?

Гласът на Сели беше мазен, по същия начин молеше Люк да овладее лошото си настроение или да не къса картите след някой лош ход.

Амбър се намръщи и отвърна със сърдит глас:

— Възможно е пълномощникът да не иска да ги изпрати сега, когато вече съм омъжена.

Малко по малко нейните спестявания се топяха. За джобните пари на Люк, за приумиците на госпожа Гудмен, които тя обещаваше да върне, когато мъжът й си дойде, или за сметките, които пристигаха няколко месеца, след като покупката бе направена.

Какво ще правя, когато парите се свършат — питаше се тя отчаяно. И потисната от страх и лоши предчувствия, започваше да плаче. Беше проляла повече сълзи от заминаването на лорд Карлтън, отколкото през цялата останала част на живота си. Щом Люк започнеше да се гневи, ако перачката не му върнеше ризите в желаното време или най-малкото затруднение ставаше причина за плач. Понякога тя плачеше кротко, тъжно, а друг път сълзите течаха обилно като проливен пролетен дъжд. Животът не беше вече весел и предизвикателен, а празен и лишен от надежди.

Не й оставаше нищо! Бебето ще се роди, ще бъде последвано и от други с течение на годините. Без пари, с груб мъж и много работа хубостта й ще повехне бързо. А годините ще се изнижат!

Понякога Амбър се събуждаше нощем с чувството, че се бори в някаква жива мрежа. Изправяше се в леглото си — ужасена, затаила дъх, спомняше си тогава за Люк — изтегнат до нея, заел три четвърти от леглото, и обземащата я омраза предизвикваше у нея желание да го удуши с двете си ръце. Наблюдаваше го, мислейки за радостта, която би изпитала да го намушка с нож, да го види прикован на леглото, облян в кръв. И се питаше дали би имала смелост да го отрови, но се страхуваше, че ще бъде разкрита. А жена, виновна за убийството на своя съпруг, биваше изгаряна жива.

До тоя момент никой не си бе дал вид, че е забелязал нейната бременност, независимо че бяха минали вече пет месеца. Многобройните фусти и надиплени рокли й даваха възможност да прикрива издутия си корем. Гледаше да се облича или когато в стаята нямаше никой, или пък обърната с гръб. Нощно време свещите биваха винаги угасявани заради Хонър, която спеше в същата стая върху малко походно легло, което през деня прибираха под голямото. Но те не можеха да не разберат скоро за детето и тя много добре знаеше, че няма да бъде в състояние да ги убеди, че детето беше от Люк. Нямаше представа какво щеше да прави тогава.

От време на време Амбър сменяше мястото, където криеше парите си, като оставяше по няколко монети само на предполагаемото място, и се радваше на хитрината си. Но един ден, когато отиде при скривалището си, кесията я нямаше.

Беше я закачила на гвоздей, забит зад тежкия дъбов шкаф, поставен до стената, който не се местеше. Надавайки сподавен вик, тя приклекна да види дали кесията не беше паднала на земята. Изведнъж Амбър се почувства изплашена и й прилоша. Обръщайки се, тя повика Хонър, която се намираше в съседната стая; младото момиче дойде тичешком и се спря изведнъж, като видя господарката си да рови под шкафа.

— Да, госпожо?

— Местили ли сте този шкаф?

— Не, госпожо!

Амбър имаше впечатлението, че слугинята лъже, но си каза, че във всеки случай тя сигурно е действала по нареждане на Люк. Амбър се изправи с мъка, обезсърчена, не по-малко изненадана, отколкото очакваше да бъде, и се отправи към вратата, където шивачът чакаше със сметка в ръка. Той бе учтив впрочем, когато му каза, че не разполага с пари вкъщи, и заяви, че пак ще дойде. Господин Чанъл бе отличен клиент и той нямаше ни най-малко намерение да влиза в пререкания.

Люк се върна доста късно много пиян, за да може да се разговаря с него, и на Амбър не й оставаше друго, освен да чака до другия ден сутринта. Когато се пробуди, стаята беше празна и вратата, която водеше в апартамента на Сели, заключена. Но тя долови някакъв шепот. Скочи бързо от леглото и започна да облича ризата си, когато Люк неочаквано влезе. Грабна бързо фустата си, но той прекоси стаята с две крачки, хвана я за ръката и хвърли фустата й настрана.

— Не бързай толкова. Един мъж, струва ми се, има право да вижда от време на време жена си!

Той огледа издутия корем.

— Вие сте прекалено скромна — продължи той бавно, със зъл поглед — за една кучка, бременна в третия месец в момента на женитбата си!

Амбър удържа погледа му. Очите й бяха студени и непроницаеми. Всичкото безпокойство и всичката нерешителност я бяха напуснали. Тя чувстваше само горчива и презрителна омраза, толкова силна, че изместваше всяко друго чувство.

— За това ли се омъжи за мене, развратнице? За да дадеш име на своето копеле.

Амбър го удари с всичка сила по лицето. Но преди да успее да реагира, той я хвана за косите и я разтърси, а с другата ръка й зашлеви силен плесник. Ужасена, съзряла убийство в очите му, Амбър нададе силен вик и Сели се втурна в стаята, като ругаеше своя племенник.

— Люк, Люк! Глупак такъв, ще развалиш всичко! Стига!

И тя се притече на помощ на Амбър, която беше клекнала и не се бореше от страх да не повреди детето. Но той удряше слепешката където свареше, ругаейки през зъби, пребледнял от гняв, с изкривено от злоба лице. Накрая Сели успя да го отстрани, оставяйки Амбър просната на земята, стенеща, повръщаща, почти изпаднала в нервна криза.

— О! Дявол ви взел, Люк! — крещеше Сели. — Вашият отвратителен характер ще разори всички ни!

Без да я слуша, той ревеше, запътвайки се отново към Амбър:

— Следващия път не ще ми се измъкнеш тъй леко, безсрамнице. Ще ти счупя врата.

И Люк й нанесе още един удар. Със затворени очи Амбър изпъшка, като пазеше корема си с двете ръце, а той излезе от стаята, блъсвайки силно вратата зад себе си.

Двете жени се приближиха бързо към Амбър и я сложиха в леглото. Тя продължи още няколко минути да ридае, да трепери с цялото си тяло повече от яд, омраза и унижение, отколкото от болка. Седнала на леглото, Сели я милваше по ръцете, говореше й с успокояващ глас, докато Хонър я наблюдаваше с някакво вцепенение, изпълнено със симпатия.

Идвайки на себе си, Амбър почувства леки движения и като постави ръка на корема си, усети как детето ритна.

— О! — извика тя извън себе си. — Ако изгубя моето дете, заклевам се, че ще направя всичко, за да увисне този негодник на бесилката в Тибърн Хил!

Тъй като често едва ли не се надяваше една такава случка да доведе до помятане, сега изведнъж разбра до каква степен желае това дете, защото то беше всичко, което й оставаше от лорд Карлтън.

— Господи, мила! Какво говорите? — се провикна Сели.

Тя изпрати Хонър при аптекаря да потърси лекарство срещу помятане и поръча някакъв разтвор от треви, които прислужницата донесе. Амбър изгълта вонящата отвара, запушвайки нос и кривейки лице. Денят измина без обезпокоителни признаци и Амбър започна да се чувства по-добре. Макар и цялата в синини, тя не бе сериозно наранена. Но мислеше само за Люк Чанъл и за омразата си към него. Твърдо беше решена веднага щом намери парите си, да го напусне, да отиде от Лондон в някой друг град, да се скрие. В продължение на много часове тя остана в това положение — изтегната, със затворени очи, кроейки планове.

Сели й засвидетелства повече грижи от когато и да било и дори когато Амбър си даваше вид, че спи, тя й задаваше въпроси, поднасяше й нещо за ядене, убеждаваше я, че би било по-добре, ако поседне. Най-после Амбър отстъпи с мъчителна въздишка и те двете изиграха една игра на карти.

— Бедният Люк! — каза Сели след няколко минути. — Боя се нещастното момче да не е наследило епилептичните припадъци на своя баща. Вярвайте ми, виждала съм Уолтър Чанъл с пяна на устата да стои вцепенен в продължение на няколко минути. Но щом кризата отминеше, той ставаше най-очарователното момче на света, точно като Люк.

Амбър отправи скептичен поглед към Сели, хвърли дамата си и спечели играта.

— Като Люк? — повтори тя. — Съжалявам много заради лейди Чанъл.

Сели стисна устни.

— Дявол да го вземе, мила! Вие пък да не искате един мъж да бъде очарован от това, че жена му е забременяла от другиго? А вие знаете… — тя хвърли една карта, събра останалите, като ги нареди по края на масата, погледна Амбър в лицето, — изглежда почти сигурно, че вие сте знаели за своето положение още преди женитбата.

Амбър се усмихна лукаво.

— О, наистина ли?

Внезапно очите й проблеснаха и тя рече:

— Та заради какво друго бих се омъжила за този простак с мръсни зъби?

Сели я погледна, въздъхна дълбоко и започна да разбърква картите. След това ги раздаде и двете играха известно време мълчаливо.

Амбър каза:

— Изчезна ми кесия с доста голяма сума. Беше закачена на един гвоздей зад този шкаф: някой я е откраднал.

— Откраднал! Крадци тук! Боже мой!

— Аз мисля, че е Люк!

— Люк? Той, крадец? Малката ми, какво говорите? В цял Лондон няма по-честен човек от племенника ми. Във всеки случай, мила, как би могъл да ви окраде! Парите на една жена принадлежат на съпруга й. Аз съм учудена, мила моя, казвам ви го направо, че вие сте крили по тоя начин няколко мизерни лири. И то от него!

— Няколко мизерни лири! Това не бяха няколко мизерни лири. То беше всичко, което притежавах на света!

Сели я погледна мигновено.

— Всичко, което сте притежавали? Но вашето наследство? Онези пет хиляди лири.

Тя я изгледа със строги, присвити очи; всичкото добро настроение беше изчезнало от лицето й.

— Ами неговото наследство?

Сели бе запазила самообладание.

— Аз вече ви обясних, мила, и както разбирам, вие сте лъгали моя племенник, карайки го да вярва, че сте богата, когато всъщност вашето богатство се е състояло само от петстотин лири.

С рязко движение Амбър разпиля картите из стаята и бутна масата.

— Мислете каквото искате, все ми е едно! Този негодник е откраднал парите ми и аз ще го предам на полицията.

Сели стана, като си придаваше вид на човек с оскърбено достойнство, и се оттегли в стаята си, където прекара целия ден. Хонър остана при господарката си. Залови се за работата си, донесе в едно блюдо обяда на Амбър, среса й косите и й донесе на леглото съд с топла вода, за да измие ръцете си и изчисти зъбите си. Тя изслуша, без да коментира, но със симпатия, оплакванията на Амбър по отношение на мъжа си и неговата леля и не изглеждаше никак изненадана, когато нейната господарка й довери своето намерение да ги напусне, щом бъде обезщетена заради парите си.

Без да иска, Амбър заспа преди връщането на Люк. Тя се пробуди точно посред нощ и долови гласове в съседната стая — неговия и тоя на Сели. Независимо че почака известно време обхваната от студен гняв, вратата остана затворена. Малко по малко гласовете затихнаха и тя отново заспа.

На другата сутрин, когато се събуди, в камината пламтеше голям огън, стаята имаше странно приветлив и уютен вид. Тананикайки, Сели подреждаше зелени клончета в една ваза. Хонър бършеше прахта от мебелите с повече старание от друг път. А Люк, който връзваше връзката си пред огледалото, се оглеждаше със задоволство.

В момента, в който дръпна завесите на леглото, Сели я забеляза:

— Добър ден, мила! — провикна се тя сърдечно. И като прекоси бързо стаята, отиде да целуне Амбър, без да си даде вид, че забелязва намръщеното й лице. — Надявам се, че сте спали добре? Люк спа в моята стая на сгъваемото легло, за да не ви безпокои.

Както никога тъй любезна, тя се обърна към своя племенник с широка усмивка: като майка, която иска да изтъкне стойността на сина си пред чужди хора, и добави:

— Нали, Люк?

Люк отвърна със същата усмивка, както по време на годежа им. Облегната на единия си лакът, Амбър го наблюдаваше с намръщен вид. Беше твърдо решена да си възвърне парите, но видът на нейния мъж я възмущаваше до такава степен, че губеше всякакво хладнокръвие. Той се приближи до нея, кривейки в усмивка лицето си, докато тя го наблюдаваше с мрачно отвращение.

— Познайте какво ви нося?

Той беше извадил нещо от джоба си и държеше едната си ръка зад гърба.

— Не зная и не ме интересува! Махайте се! — извика Амбър, когато той се наведе да я целуне, и скри главата си под завивките.

Люк я изгледа със зъл поглед, но Сели го побутна леко с лакът. Като седна върху леглото, той се помъчи да я докосне с ръка.

— Вижте, момичето ми, какъв прекрасен подарък. Хайде, скъпа! Не бива да се сърдите на бедния Люк.

Тя го чу да отваря една кутия за скъпоценности и да подрънква нещо, което приличаше на бижу. Любопитна, тя погледна с едното си око над завивките. С вид на съблазнител, той й подаде една гривна, украсена с няколко диаманта, един рубин и няколко висулки. Люк продължи с убедителен тон, докато тя гледаше скъпоценната вещ:

— Повярвайте, мила, съжалявам за онова, което стана вчера. Наистина понякога не мога да се владея. Моят беден стар баща също е жертва на такива припадъци. Ето, позволете ми да я поставя на ръката ви…

Гривната беше много хубава и Амбър най-сетне му разреши да я закопчае на ръката й. Тя знаеше, че беше по-добре да поддържа у него увереността, че го обича, иначе никога не би получила парите си. Остави се също така да бъде целуната и дори се изкикоти от удоволствие. Изпитваше към него такова презрение, че никак не й беше мъчно да го изиграе. Най-сетне тя стана, облече се и Люк я убеди да се разходят в Панкрас, както и да обядват в някаква прелестна малка странноприемница, която знаел. Продължаваше да я уверява колко много съжалявал за случилото се и колко много я обичал. Амбър прие. Тя облече наметката си, остави по негов съвет гривната вкъщи и двамата излязоха.

Панкрас — мъничко селце на северозапад — се намираше в околността на две мили от „Роза и корона“, което правеше около три четвърти час с кола. Но те едва бяха стигнали Хай Холбърн, когато започна да вали дъжд и за по-малко от петнадесет минути пътищата се разкаляха. Два или три пъти колелетата затъваха в калта; кочияшът и момчето прислужник трябваше да ги освобождават с помощта на железен лост, какъвто имаше за тая цел всеки екипаж.

На Амбър, раздрусвана и подмятана насам-натам, пътят се стори безкраен и вече съжаляваше, че не си бе останала вкъщи. Люк, напротив, беше твърде весел и бъбрив и тя се мъчеше да си даде вид, че се забавлява заедно с него. Ръцете му непрекъснато се плъзгаха нагоре-надолу по тялото й и той настояваше тя да откликне на усилията му. Амбър го отблъскваше със смях, обръщайки внимание върху опасността от преобръщане на каретата. Гостилницата й се стори грозна и мръсна, а стаята, в която бяха въведени, беше студена и миришеше на застояло. Собственикът запали огън, а Люк слезе с него, за да поръча яденето, докато Амбър беше останала на прозореца, гледайки как вали. Яденето беше лошо: сварено телешко, едва затоплено, варен зеленчук и варена сланина. Амбър, отвратена, едва можа да преглътне една хапка, но Люк, който никога не се гнусеше, лакомо се натъпка и две мазни вадички се стекоха от двете страни на устата му. Той ядеше шумно, чистеше зъбите си с нокти и плюеше по земята, докато Амбър, станала по-чувствителна поради своето положение, имаше чувството, че всеки момент ще повърне.

Едва свършил да яде, започна да я притиска към себе си, мъчейки се да разкопчае дрехите й. Внезапно на вратата се почука и собственикът го повика. Без да каже дума, той я остави и излезе.

Амбър остана за момент изненадана и облекчена, питайки се какво може да има. Изведнъж се обля в сълзи, сълзи на гняв, самота и отвращение. „Не искам повече да ме докосва! — помисли тя. — Не! По-добре да ме убие!“ И както се обърна настрана, заплака в очакване да се върне.

Тя чака дълго. Най-после стана, наплиска лицето си със студена вода и оправи прическата си. Питаше се къде ли е отишъл, без в действителност много да я е грижа за него. Защото, щом се върне, ще се приберат вкъщи и тя ще прекара останалата част от деня в бъбрене със Сели или — ако Люк останеше при нея — в игра на омбра[1] или на пикет, уверена, че ще загуби, защото и двамата шмекеруваха, без да може да разбере как.

Чакайки, тя започна да се безпокои. Някакво чувство на недоверие се породи у нея. Дали не беше взел колата, оставяйки я да се върне сама? Такова отмъщение й се виждаше добро, макар да нямаше никакви пари у себе си. Вземайки ветрилото, маншона и маската си, тя се загърна с наметката от черно кадифе и слезе в гостилницата. Собственикът беше на тезгяха, разговаряйки с един изкалян странник; двамата мъже пушеха лулите си и пиеха бира.

— Къде е мъжът ми? — запита тя, като продължаваше да слиза по стълбата.

Те вдигнаха очи към нея.

— Вашият мъж ли? — повтори собственикът.

— Разбира се! Господинът, с когото дойдох? — извиха тя нетърпеливо, отправяйки се към тезгяха. — Къде е той?

— Но той си замина, госпожо. Каза ми, че вие сте дама, която искала да избяга с него, и ми поръча да го повикам в един и половина. Той замина веднага с колата, каза, че вие ще заплатите сметката — добави с многозначителен тон собственикът.

Изумена, Амбър го изгледа, а после се затича към вратата! Вярно беше. Колата я нямаше. Тя се върна раздразнена и притеснена.

— Трябва да се върна в Лондон. Как мога да направя това? Има ли тук станция за наемане коли?

— Не, госпожо. Тук спират много рядко. Яденето струва десет шилинга, стаята също. Всичко една лира, госпожо. — И той протегна ръка.

— Една лира? Но аз нямам. Нямам нито пени. Ах, какъв негодник!

Струваше й се, че никой никога не бе имал толкова несполуки, нито бе страдал колкото тя, откакто бе в Лондон.

— Как мога да се върна? — запита тя отново с отчаян глас.

Наистина, не можеше да тръгне пеш при тоя дъжд и кал.

Собственикът замълча за момент, огледа я и реши в нейна полза, имайки предвид изисканите й дрехи.

— Добре, госпожо, изглеждате ми почтена. Аз имам кон и моят син ще ви покаже пътя, ако заплатите пътя и уредите сметката, когато се върнете?

Амбър прие и тръгнаха със сина на собственика — четиринадесетгодишно момче, две мършави дребни кончета, които упорито отказваха да вървят в тръс. Яздеха мълчаливо. Амбър стискаше зъби поради бременността и залепналите по нея мокри дрехи. Гнетеше я мисълта за Люк Чанъл. Колкото повече времето минаваше, толкова нейният корем й причиняваше болка и толкова повече нещо я пронизваше и ненавиждаше Люк. Заканваше се да го убие за онова, което й бе причинил, та ако ще да бъде изгорена жива.

Когато пристигнаха в града, улиците бяха почти пусти. Хората, загърнати в своите пелерини, с шапки, нахлупени чак до ушите, се бореха с вятъра. Нещастни измокрени кучета и котки се гушеха в преддверията, истински порои течаха по средата на улиците.

Младото момче й помогна да слезе и я последва, когато тя влизаше тичешком, с фусти, залепени за нея, и с коси, увиснали на дълги фитили по раменете й. Приличаше на някаква злокобна морска нимфа. Амбър премина голямата зала, без да обръща внимание на отправените към нея погледи, изкачи бързо стълбите и влезе разярена в дома си с истеричен вик:

— Люк!

Никакъв отговор. Стаята беше празна, леглото не беше оправено, имаше явни следи за прибързано заминаване. Долапите бяха разтворени и празни, нейният гардероб разграбен, тоалетката й напълно оголена. Огледалата, които беше купила, липсваха от стените. Двата сребърни свещника също бяха изчезнали. Единствено малкото папагалче от позлатения кафез я наблюдаваше със своето кръгло око и тя забеляза обиците, които Брус бе купил, захвърлени на земята с презрение.

Амбър гледаше опустошението неподвижна, смаяна, безмълвна, с някаква смътна смесица от облекчение, почувства се даже щастлива, че се е отървала и от тримата: от Люк, от Сели и от малката Хонър Милс. Повдигна бавно ръка, измъкна седефените игли, които държаха косите й — обковани в злато и украсени с малки перли — и ги подаде на момчето.

— Взели са всичките ми пари! — каза тя с уморен глас. — Вземете това.

Нерешителен, той я погледна за миг, после прие. Амбър затвори леко вратата подир него и се облегна с гръб. В този момент имаше само едно желание: да си легне и да забрави, да забрави, дори че е жива.

[1] Вид игра на карти. — Б.р. ↑

Втора част

IX

Подът на стаята беше покрит със стара слама, която издаваше остра миризма, и плъховете с очи подобни на черни лъскави перли се втурваха насам-натам, търсейки някоя и друга троха. Стените бяха от камък, покрити със зеленикава тиня. По тях бяха забити големи железни халки, на които висяха тежки вериги. Покрай стената имаше редица дъсчени легла като във войнишка барака. Макар и да се беше разсъмнало, вътре бе мрачно и щеше да е още по-тъмно, ако не беше светлината на лоената свещ, която гореше със слаб пламък, сякаш задушен от смрадливия въздух. Това бе приютът на осъдените в Нюгейт, където затворниците прекарваха, когато не можеха да заплатят цената на по-добро жилище.

В килията имаше четири жени — всички седнали, всички с тежки синджири на китките и глезените на краката, всички мълчаливи.

Едната беше млада квакерка, облечена в строга черна рокля с колосана яка и с бял воал на косите; тя стоеше неподвижно, втренчила очи във върховете на обущата си. Срещу нея седеше жена на средна възраст, подобна на всички жени, които всеки ден из улиците отиват на пазар с кошница в ръка. До нея на земята се беше изтегнала една ужасно мръсна жена, която наблюдаваше своите другарки с враждебен вид и зла усмивка в крайчеца на устните. Зеещи рани покриваха лицето и шията й, от време на време дълбока кашлица разкъсваше гърдите й. Четвъртата от тия жени беше Амбър, седнала, завита в своята наметка. Тя държеше на коленете си в едната си свита ръка кафеза с папагалчето, а в другата — стискаше маншона си.

Тя биеше на очи в мръсното помещение, защото, независимо че дрехите й бяха съсипани от дъжда преди две седмици, все пак си личаха добрата кройка и доброто качество. Роклята й — изработена от мадам Дарние — беше от черно кадифе, облечена върху фуста от плътен сатен на бели и червени райета. Бродирано фино бельо очертаваше деколтето и красеше долната част на широките накъдрени ръкави. Копринени чорапи в яркочервен цвят контрастираха обувките й от чер велур с четвъртити върхове. Амбър носеше голяма черна наметка, маншон от лисица, ветрило и маска.

Беше тук от един час — струваше й се, че времето минава особено бавно — и не беше разменила дума с никого. Очите й шареха навред, мъчейки се да проникнат в тъмнината, и тя започна да нервничи. Отвсякъде се чуваха някакви приглушени гласове, пъшкания, ругатни и смехове!

Тя изгледа простата женица, след това квакерката и най-сетне отвратителната вещица, легнала на земята, която я наблюдаваше с дръзко любопитство.

— Та това ли е тъмницата? — попита най-после Амбър, обръщайки се към нея, защото никоя от другите две, изглежда, не съзнаваше онова, което ставаше около тях.

Просякинята мълчаливо продължаваше да гледа, после започна да се смее, но изведнъж беше обхваната от пристъп на кашлица. Задушавайки се, постави двете си ръце на гърлото и накрая изплю голяма храчка съсирена кръв.

— Това ли е тъмницата? — повтори тя, подражавайки на Амбър. — Това да не ти е Уайтхол, госпожице?

Тонът й беше груб, а дрезгавият глас бе на изморена от живота жена.

— Исках да кажа: това ли е целият затвор?

— Боже господи, съвсем не!

Тя направи уморено движение.

— Послушай малко! Горе, долу, навсякъде! Защо си тук — попита грубо, — не сме свикнали с обществото на изискани дами.

Тонът й бе саркастичен, но изглеждаше много съсипана, за да бъде злонамерена.

— За дългове — каза Амбър.

На другия ден след заминаването на Люк, леля му и слугинята Амбър се пробуди с тежка простуда, с болки в гърлото, едва говореше. Беше почти щастлива, че е болна, защото поне можеше да бездейства, докато оздравее, пък и действително не знаеше какво да предприеме след това. Нямаше вече нищо освен роклята, която носеше: нито пени. Единственото й притежание, годно за продан, беше брачната халка, перлената огърлица, чифт обици с перли и обиците, които Брус й бе купил на майския панаир. Люк беше откраднал всички ценни предмети, включително и гривната, с която се бяха сдобрили, и четката за зъби със сребърна дръжка, която Брус й беше дал.

Амбър лежеше, кашляше и чувстваше главата си като натъпкана с памук. Започна да се притеснява. Едва сега осъзна своята глупост. Бяха й изиграли стар като света и изтъркан номер. В своята наивност на млада селянка беше влязла в капана като някой бекас. Единствената й утеха беше увереността, че и тя ги е измамила. Защото сега беше твърдо убедена, че Люк си е въобразявал, че се жени за истинска наследница, и я беше изоставил в момента, когато беше разбрал своята грешка.

На третия ден на вратата й се бе струпала цяла тълпа кредитори, които искаха дължимото им. И когато Амбър се появи загърната в чаршаф и им заяви, че нейният мъж е избягал, а тя няма пари, те се заканиха, че ще заведат дело срещу нея. Накрая отказа да дава обяснения и ги изпъди. Още същата сутрин един полицейски стражар дойде в жилището й, заповяда й да се облече и да го последва в Нюгейт. Той каза, че нямало да бъде съдена по-рано от следващото заседание, а в случай че бъде осъдена, ще остане в затвора, докато дългът бъде изплатен.

— За дългове! — повтори жената от народа. — Аз също. Когато мъжът ми почина, дължеше лира и шест шилинга.

— Лира и шест шилинга! — извика Амбър. — Аз дължа триста двадесет и седем!

Изпитваше някакво почти победоносно чувство, че е затворена за такава значителна сума. Но настроението й скоро се понижи.

— Тогава ще излезеш оттук само с краката напред — каза дриплата.

— Какво искаш да кажеш? Парите бяха мои. Дори имах много повече, но моят мъж ги открадна и избяга. Когато го заловят, ще ми ги върнат.

Стараеше се да изглежда самоуверена, но думите на тази жена я бяха изплашили, защото не за пръв път чуваше да се говори за особеното правосъдие, което се раздаваше в Лондон.

Изкривявайки в усмивка лице, просякинята стана и се приближи, разнасяйки такава ужасна воня около себе си, че ноздрите на Амбър потръпнаха от отвращение. Тя застана пред младото момиче и го заразглежда с изражение, в което се четеше завист за нейната младост и някакво благосклонно пренебрежение към голямата й наивност и доверчив оптимизъм. После тя седна до нея.

— Аз се наричам Мол Търнър. Откъде си, скъпа? Не си от дълго време в Лондон, а?

— В града съм от седем месеца и половина — отвърна Амбър леко обидена, защото винаги се чувстваше с наранена гордост, когато я вземаха за провинциалистка. — Аз съм от Есекс — прибави тя с по-тих глас.

— Хайде! Излишно е да си придаваш голяма важност пред мене! Моето мнение е, че когато човек спи на подобно легло, един малък приятелски съвет не би бил излишен. А ти ще имаш нужда от не един, и то дълго време.

— Отчаяна съм! Но, да говорим искрено, госпожо Търнър, аз съм в такава безизходица, че ще полудея. Какво да правя? Трябва по някакъв начин да изляза оттук. Скоро ще имам дете.

— Наистина ли?

Тя не изглеждаше нито развълнувана, нито особено впечатлена.

— Добре! Не си първата, която ражда в Нюгейт, повярвай ми. Слушай, скъпа, по-вероятно е никога да не излезеш оттук!

— Никога! — извика Амбър с отчаяние. — О! Но аз не искам да остана тук, те не могат да ме задържат!

Мол Търнър доби отегчен вид и без да обръща внимание на протестите на Амбър, спокойно продължи:

— Ще трябва да платиш на жената на тъмничаря, за да бъдеш по-добре настанена, да ти поставят по-леки вериги, ако щеш, за да повръщаш по-удобно. И за да свикваш постепенно, можеш да започнеш веднага, като ми дадеш тия обици…

Амбър нададе вик на ужас и се отдръпна.

— Не искам. Те са мои! Защо да ви ги дам, моля ви?

— Защото, скъпа, ако не аз, жената на тъмничаря ще ги вземе. О! Аз съм внимателна! Дай ми обиците — те не струват в никой случай повече от една лира — прибави тя, разглеждайки ги с проницателен поглед, — и аз ще ти кажа как да се наредиш. Вече съм била тук и можеш да ми вярваш. Хайде, бързо, преди да са ни обезпокоили.

Амбър я изгледа продължително с истинско отвращение; накрая тя реши, че ще е по-добре да има един съюзник в това странно място — пък, ако ще, и с цената на обиците. Тя свали перлите си и ги постави в отворената шепа на госпожа Търнър. Мол ги пъхна в корсажа, между двете си увиснали гърди, и се обърна към Амбър.

— А сега, мила моя, колко пари имаш?

— Нито пени!

— Нито пени? Божичко! Как искаш да живееш? Нюгейт не е благотворителен приют. Трябва да плащаш за всичко тук, и то скъпо!

— Не мога. Нямам пари.

Твърдият глас на Амбър докара нов и силен пристъп на кашлица у Мол. Накрая тя отново се изправи и избърсвайки устата си с ръка, каза:

— Ти наистина си много млада, за да напуснеш гнездото, пиленце. Къде се намира семейството ти? В Есекс? Ще е добре да им пишеш…

— Не мога. И не желая! Те не искаха да се омъжа и аз…

— Не се безпокой. Разбирам те много добре. Забременяла си и си напуснала дома си. Твоят приятел те е зарязал! А в Лондон никой не дава пукната пара за другите… Всеки има достатъчно неприятности, за да се занимаваме с тия на съседа.

— Но аз съм наистина омъжена! — възнегодува Амбър решително, защото искаше да получи уважението, дължимо на една порядъчна жена. — Аз съм госпожа Чанъл, госпожа Люк Чанъл! Ето моята брачна халка, която е доказателство за това!

Тя свали ръкавицата и поднесе лявата си ръка пред носа на Мол.

— Да, да! Вярвам, мила. Все ми е едно дали си омъжена, или си спала с четиридесет мъже. И аз бях така в добрите стари времена! Сега съм стара плът, която никой мъж не би пожелал ей така, без нищо!

Тя вяло се усмихна, сви рамене и с отнесен поглед, забравяйки обещанието си, започна да изрежда разочарованията си, които животът й бе поднесъл.

— Ето как започнах: той беше капитан в кралската армия, прекрасен в своята униформа. Но баща ми не беше доволен да види дъщеря си майка на незаконно дете. Тогава дойдох в Лондон. А в Лондон всичко може да се прикрие. Детето ми умря — толкова по-добре за него — и вече не видях моя капитан. Но видях други мъже, повече отколкото бих искала, кълна ти се. Известно време дори имах и пари. Веднъж един тип ми даде сто лири само за една нощ. Сега…

Тя се обърна изведнъж и впи поглед в Амбър, която я гледаше с разширени от ужас очи, не можейки да повярва, че това ужасно същество, болно и мършаво, е било младо, красиво, влюбено в хубав младеж точно като нея…

— На колко години мислиш, че съм? Петдесет? Не! Тридесет и две. Аз съм точно на тридесет и две години. Е? Как ти се струва това! Имах и своите хубави години безспорно. И не бих ги заменила за нищо друго…

Амбър чувстваше, че отмалява; тя се виждаше променена в една втора Мол Търнър само след няколко години.

„О! Господи! Господи! — мислеше си тя изплашена. — За това, какво става с леките жени, разправяше и леля Сара!“

Внезапно скърцането на ключа в бравата накара всички да се сепнат и тежката желязна врата бавно се отвори. С ръка на уста Мол прошепна:

— Продай й сватбената си халка за колкото ти предложи.

В килията влезе жена на около петдесет години. Косите й — почти бели, безжизнени като слама — бяха събрани на малък, много стегнат кок на върха на главата. Тя носеше мръсна блуза, тъмносиня вълнена фуста и голяма червена престилка, завързана около кръста. Беше опасана с кожен колан, на който висяха няколко дебели ключа, ножици, една торба и ремък от волска жила — нещо като камшик, вързан за тежка дървена дръжка, — чието предназначение бе да поддържа дисциплината. Жената държеше свещ, пъхната в бутилка, която постави на една дъска, преди да се обърне да огледа затворничките.

Едър сив котарак с тигрова окраска я следваше с умилкване и доволно мъркане. Щом забеляза папагалчето на Амбър, той бързо скочи. Но Амбър се изправи с вик, вдигна кафеза високо и ритна животното, докато папагалчето пърхаше изплашено, блъскайки се в решетките.

— Добър ден, госпожици! — каза жената, измервайки ги една след друга със своите малки лукави и неумолими очи, които се спряха продължително върху Амбър. — Аз съм госпожа Клегет, жената на тъмничаря. Разбирам, всички вие сте дами, които никак не държат да живеят в тъмница, предназначена за крадци, отцеубийци и убийци. Щастлива съм да ви осведомя, че можете да бъдете отведени в стая, също така приятна, като в която и да било частна къща; там вие ще намерите общество, забавления, но при едно условие…

— Ето това е номерът — прошепна Мол, изтегнала се с кръстосани ръце и разкрачени крака.

— Колко? — попита Амбър нащрек заради котарака, който се беше настанил спокойно в краката й с опулени очи и размахваше края на опашката си.

Ако продадеше своята сватбена халка, сигурно би имала с какво да заплати едно сносно легло, пък и тя все още беше убедена, че най-много след ден-два ще бъде на свобода.

— Два шилинга и шест пенса, за да излезете оттук. Шест шилинга за смяна на веригите с по-леки. Два шилинга и шест пенса на седмица за легло. Два шилинга на седмица за чаршафи. Шест шилинга и шест пенса на тъмничаря. Десет шилинга и шест пенса на лавкаджията за въглища и свещи. Засега това е всичко. Което правя общо една лира и десет шилинга за всяка една от вас, госпожици.

Но понеже никоя не помръдна и не каза нищо, тя добави с рязък глас:

— Хайде, решавайте. Тия работи зависят от мен. Тук никой друг не се бърка.

Мол повдигна фустата си, бръкна в джоба си и извади исканата сума.

— По дяволите, изглежда, крада точно толкова, колкото да си платя затвора!

Амбър хвърли поглед около себе си, очаквайки другите да заговорят. Като видя, че те мълчат, тя измъкна сватбената си халка и я подаде на госпожа Клегет.

— Аз нямам пари. Колко ще ми дадете за това?

Госпожа Клегет взе пръстена, доближи го до свещта и заяви:

— Три лири.

— Три лири ли? Но аз съм платила дванадесет!

— Цената тук е по-различна. — Като откачи чантата си, тя извади от нея няколко шилинга, изброи ги на Амбър, после пъхна скъпоценностите в кожения джоб. — Това ли е всичко?

— Да! — каза Амбър.

Тя не искаше да се раздели с огърлицата от перли, която Брус й беше дал малко преди да замине.

Госпожа Клегет я изгледа с проницателен поглед.

— По-добре бихте направили да ми дадете сега всичко, каквото имате, иначе ви предупреждавам, че то ще ви бъде откраднато още преди да изтекат два часа.

Амбър се поколеба за миг, после откопча с въздишка колието и го подаде на жената на тъмничаря. Госпожа Клегет й даде за него шест лири. Сетне се обърна към другите две жени. Ставайки, квакерката я погледна в лицето и й заговори със смирен и кротък глас:

— Аз нямам пари, сестро. Прави с мене каквото искаш!

— Бихте сторили по-добре да изпратите да потърсят, госпожо! Ако не, ще отидете в общото отделение, което, спокойно мога да ви уверя, не става и за маймуна.

— Нищо, ще свикна и там.

Госпожа Клегет сви рамене и каза с пренебрежително равнодушие:

— О! Тия фанатици! (Фанатици за простолюдието бяха всички ония, които не принадлежаха нито към католическата църква, нито към англиканската.) Добре! При тия условия, госпожо, дайте ми наметалото си, за да заплатите разноските по влизането, и обувките си — за настаняването.

Навън беше почти топло, защото зимата бе твърде мека, но тук студът и влагата направо пронизваха. Без да негодува, младото момиче смъкна наметката си. Амбър, която наблюдаваше сцената с възмущение, взе изведнъж нейната страна:

— Слушайте! Запазете я. Ще платя за вас. Вие ще се разболеете, ако нямате с какво да се покриете.

Мол я погледна иронично:

— Не прави глупости! Ти нямаш достатъчно за себе си.

Но квакерката й се усмихна любезно.

— Благодаря, сестро. Ти си добра, но аз не се нуждая от нищо. Ще се разболея, щом такава е волята на бога.

Амбър я изгледа подозрително, после като подаде няколко монети на госпожа Клегет, каза:

— Все пак вземете ги заради нея.

— Това момиче само ще ми досажда, ако се отнасяме добре с него. Запазете си парите. Те ще се свършат много бързо.

И тя се обърна към бедната жена, която призна, че няма вече нито пени. Амбър погледна Мол, за да види дали последната не би й предложила да разделят разноските, но Мол си подсвиркваше през зъби, без да дава вид, че забелязва онова, което става.

— Добре! Добре! Аз ще платя за нея!

Тоя път предложението бе прието; жената й благодари от все сърце, обещавайки да й върне сумата веднага, щом като й бъде възможно; което ще рече никога, тъй като тя щеше да остане в затвора до погасяването на своя дълг. След това влезе един мъж, за да им постави по-леки окови. Последните се състояха от хлабави гривни, прекарани през китките на ръцете и на глезените на краката, съединени с дълги вериги. Колкото и да пречеха, и дрънкането им да бе неприятно, поне не бяха мъчителни.

— Отведете фанатичката в общите затворнически стаи — заповяда госпожа Клегет на мъжа, когато той свърши. — А вие, госпожи, елате с мен.

Те я последваха. Мол начело, след нея Амбър със своя кафез на рамо и най-сетне бедната жена.

Те се изкачиха по една тъмна и тясна стълба и влязоха в голяма стая, чиято врата беше отворена, а над нея бяха приковани череп и кръстосани кости отдолу. Госпожа Клегет влезе първа, със свещ в ръка, и тия, които я следваха, можаха да видят две големи плоски легла с пухени дюшеци и няколко съвсем измачкани сиви покривки, маса, разкривени столове, огнище без огън в него, над което висяха тенджери и почернели тигани, както и няколко гърнета и метални съдове. Разбира се, нищо в тази гола и мръсна стая не напомняше луксозните апартаменти, описани от госпожа Клегет.

— Ето — каза тя — женското отделение на затвора за длъжници.

Амбър я изгледа с изненада и раздразнение, докато Мол се усмихваше.

— Тук! — провикна се Амбър и широко размаха ръка, забравяйки белезниците. — Но вие ни казахте, че…

— Забравете какво съм казала. Ако не сте доволна, не ви остава нищо друго, освен да отидете в общата стая!

Амбър се обърна обезсърчена, а госпожа Клегет се приготви да тръгне с Мол, която отиваше в общата стая за жени. „О! — помисли си тя разгневена. — Това отвратително място! Не искам да остана тук нито ден!“

Тя се обърна бързо.

— Бих желала да изпратя едно писмо.

— Това ще струва три шилинга.

Амбър плати.

— Ние ли сме единствените затворнички?

Тя постоянно чуваше шум от гласове, непрекъснат ропот, който сякаш излизаше от стените, но не беше забелязала никого.

— По-голямата част от останалите са долу, в лавката. Сега е навечерието на Коледа!

Писмото, написано от един писар, бе изпратено на Алмсбъри и тя бе уверена, че той ще я освободи за двадесет и четири часа. Като не получи веднага отговор, си помисли, че той вероятно отсъства заради коледните празници. Утре непременно ще дойде. Но дните минаваха и постепенно тя трябваше да признае пред себе си, че той или не бе получил писмото, или вече не се интересуваше от нея.

„Женското отделение на затвора за длъжници“ бе едно от най-малко пълните в Нюгейт; при все това трябваше тя и госпожа Бъкстед да делят мизерните условия с цяла дузина други затворнички. В други отделения натъпкваха по тридесет-четиридесет затворнички. Имаше повече от триста затворници в една постройка, предвидена за половината. Всички не можеха да легнат едновременно и освен това трябваше да си служат по ред с кухненските принадлежности и чинии. Последните се изстъргваха след ядене, защото водата струваше скъпо, беше воняща и мръсна, нещо, което бе причина да се пие повече бира или вино.

В целия затвор цареше постоянен полумрак, защото прозорците, тесни и дълбоки, гледаха към тъмни коридори. Затворниците купуваха факли или лоени свещи, които горяха през целия ден. Ужасно дебели проскубани и крастави котки и кучета скитаха почти навсякъде, оспорвайки си с плъховете малкото смет. Амбър беше принудена постоянно да внимава за своето папагалче. Въздухът беше тежък, плътен и почти осезаем поради натрупаните от векове гниещи вещества, а понякога се разнасяше странна, отвратителна миризма, идеща, както узна тя, от главите, които палачът вареше в кухнята си точно под тяхното отделение. Тя беше прекарала едва един час в тази стая, когато скочи и се зачеса яростно. Започна да лови едрите въшки и да ги смачква между пръстите си като зърна варен грах.

Почистването на помещението се поемаше автоматично от новодошлите. Първата сутрин Амбър и госпожа Бъкстед пренесоха кофите с мръсна вода, отивайки да ги изпразнят долу, в отходната яма. Вонящите миризми, които се отделяха оттам, почти съсипваха Амбър. Оттогава тя плащаше по два пенса на седмица на друга жена, за да върши нейната работа.

На затвора се гледаше като на място за задържане, не за превъзпитаване. От осем часа сутрин до девет часа вечер всички врати вътре бяха отворени и всеки беше свободен да отива където пожелае. Тия, които бяха задържани заради религиозни убеждения, имаха право да изповядат своята вяра, да вербуват последователи, да проповядват смут. Ония, които имаха пари, ги харчеха главно в лавката за пиене и игра. Заможните затворници даваха понякога приеми, посещавани от твърде изискани хора, защото известните престъпници се радваха на голяма популярност. Посетителите бяха допускани в преддверието, където буквално гъмжеше от тях. Един мъж можеше да доведе жена си и своите деца, за да му правят компания — това понякога траеше с години, или ако той предпочиташе, или имаше средства за целта, правеше своя избор измежду проститутките, които идваха денем отвън.

Кражбата и постоянните сбивания бяха нещо обикновено, защото самите затворници поддържаха дисциплината. Някои полудяваха, биваха оковавани в тежки вериги, но обикновено не ги отделяха от другите. Понякога в тъмницата се раждаха деца; там те рядко живееха дълго, смъртността бе твърде висока.

Амбър се държеше, колкото е възможно, настрана от обществения живот на затвора; това беше наистина единственото място, където тя не желаеше никаква популярност. Не ходеше в лавката и не приемаше посещения. Неделята беше единственият ден, когато излизаше от отделението, за да отиде като всички на църква на третия етаж.

Повечето от жените в женското отделение бяха жертва на премеждия и се надяваха, че скоро ще бъдат освободени. В продължение на часове те бъбреха, говореха за деня, в който дългът им ще бъде уреден от баща, брат или приятел. Амбър ги слушаше замислена, защото тя нямаше никой, който да заплати за нея, и следователно никакво основание да се надява на освобождение, макар да живееше упорито с тази мисъл.

С някаква болезнена носталгия нейните мисли се връщаха към селската къща на Гудгрум. Изпитваше удоволствие да си спомня подробности, за които никога не беше мислила, че ще държи до такава степен. Прозорците на нейната стая например бяха оградени с рози, които изпускаха нежен мирис през цялото лято; птиците, сгушени по капчуците, бяха толкова многобройни, че тяхното чуруликане я събуждаше сутрин. Тя мислеше за Сара, за нейните ястия, тъй богати и питателни, за пода, застлан с плочки в голямата стая, и за редиците от лъснати до блясък калаени съдове върху полиците. Гореше от желание да види къс небе, да вдиша малко свеж въздух, мириса на някое цвете и дъха на косено сено, да чуе птича песен.

Празничните дни бяха по-тъжни, отколкото би могла да си представи.

Тя си спомняше последната Коледа, когато помагаше на Сара да приготвя баници и пудинги. Тя и нейните братовчеди се бяха преоблекли и всички обитатели на чифлика бяха яли плодове в сидер според един много, много стар обичай.

В навечерието на Нова година тя пожертва няколко шилинга от своите малки спестявания, които се топяха бързо, за да поръча рейнско вино. Цялата стая беше наредена за празнуване на Нова година. Точно в полунощ камбаните забиха в целия Лондон и Амбър, обляна в сълзи, изплашена, беше уверена, че няма да бъде жива, за да ги чуе идната година.

Следващата седмица в Нюгейт настъпи голямо оживление. В града беше избухнал бунт, предвождан от група религиозни фанатици; траеща три дни и три нощи, битката предизвика буря из улиците. Произнасяйки неистово името на Исус, те нападаха всеки, който им се противопоставяше. От затвора чуваха биенето на камбаните, смесен шум от викове и гърмежи и стъпките на хора, които бягаха. Събрани на групи, затворниците говореха за кланета и пожари, обсъждаха начини за бягство; жените бяха обхванати от нервни кризи, крещяха и искаха свобода.

Но „Фифт-монархистите“[1] бяха преследвани, убивани или залавяни и скоро двадесет от тях бяха обесени, разчекнати, нарязани на парчета. Останалите, докарани в Нюгейт, чакаха в двора, докато майстор Дън — палачът — бе зает в своята кухня — да поставя глави в саламура. После животът в затвора отново прие своя нормален ход на пиянство, игри, разпри, похот и кражби.

През новата сесия Амбър бе изправена пред съда, както госпожа Бъкстед, Мол Търнър и голям брой други обвиняеми. Като преобладаваща част от тях, тя беше призната за виновна и осъдена да остане в Нюгейт, докато дългът й не бъде уреден напълно. Амбър бе очаквала с такава надежда да бъде освободена, че ударът й се стори суров, и в продължение на няколко дни тя изпадна в мрачно отчаяние — единственото й желание бе да умре. После тя постепенно се убеди, че нейното положение не беше тъй отчаяно, както й се бе сторило. Може би Алмсбъри ще дойде някой ден и ще я освободи. Щастливите събития, си казваше тя, идват винаги, когато човек не ги очаква ни най-малко, и тя се мъчеше да не мисли за Алмсбъри.

Амбър често виждаше Мол Търнър, която идваше да я навести и да я кара да излезе и се сприятели с останалите.

— За бога, мила, какво губиш в случая? Непременно ли държиш да изгниеш в тази дупка?

— Разбира се, че не! — каза Амбър сърдито. — Аз искам само да изляза от това проклето място!

Мол се засмя и се наведе над огъня, за да запали една лула. По-голямата част от затворниците — мъже и жени — пушеха непрестанно, защото тютюнът се считаше като средство за предпазване от зараза. После тя седна срещу Амбър, тропайки самодоволно с ръка по масата.

— Виждаш ли това? — Нейният среден пръст беше украсен с едър диамант. — От една дама е, която бяха блъснали вчера през време на посещението. Когато тя отново стъпи на краката си, аз бях докопала, вече търкалцето, а друг — „токата“.

Мол често си служете с жаргона на средата, от който Амбър бе започнала да разбира някои думи. „Търкалце“ значеше пръстен, а „тока“ — часовник.

— О! Аз ти казах, мила, преддверието е страшно доходно място! По този начин бих могла да спечеля туй, което е нужно, за да изляза оттук след месец. Хайде! — Тя стана с мъка. — Стой тук, ако държиш…

Наполовина убедена от тия разкази за лесни кражби, Амбър рискува един или два пъти в преддверието, но бе винаги залавяна така бързо и тъй грубо, че прибирайки фустата си, бягаше да потърси убежище в сравнително уединеното женско отделение. Мол й се присмиваше много, казвайки й, че е глупачка, задето не използва своите физически качества.

— Между тия господа има страшно богати хора. Убедена съм, че би могла да спечелиш онова, което е нужно за твоето освобождение. Сигурно — прибави тя със своята разкривена усмивка — четиристотин лири не падат от небето, още повече че тук не липсват момичета за половин крона на нощ, през цялата седмица.

Много пъти тя бе давала на Амбър ценни предложения за едно или за друго, но Амбър никога не можа да се реши да рискува. Състоянието на Мол беше достатъчно предупреждение и тя живееше в ужас — да се види заразена на свой ред. Обаче тя беше готова на всичко, само и само да излезе от Нюгейт, готова да опита всяка възможност, стига детето й да не се роди в затвор.

Към края на месеца нейните резерви бяха само две лири, защото всичко си имаше цена, а тя бе твърде висока. Тя плащаше да й носят ядене — иначе би била принудена да се задоволи с обичайното в затвора — парче плесенясал хляб, вода и негодно за храна месо, веднъж седмично, — а плащаше също и яденето на госпожа Бъкстед, без което бедната жена би била обречена на гладуване. Но когато една акушерка, също затворничка като тях, й каза, че изглежда много слаба за бременна жена и че бебето поглъща всичко онова, което тя яде, Амбър реши да продаде обиците от майския панаир.

Госпожа Клегет им отправи презрителен поглед:

— Тези висулки? От мед и стъкло? Те не струват нищо. Откъде са взети? От Сейнт Мартин?

Засегната, Амбър не отговори. Но и сама беше забелязала, че пластът от позлата се отърква и под него се показва сив метал. Беше почти доволна, като узна, че са твърде обикновени, за да ги продава.

Към края на петата седмица Амбър, седнала в параклиса, разглеждаше почернелите си нокти и с безпокойство се питаше как да каже на госпожа Бъкстед, че не може вече да я издържа. Липсваше й смелост за това, защото всеки ден дъщерята на госпожа Бъкстед идваше да й носи най-малкото от децата, за да го нахрани. Както винаги, Амбър не беше чула нито една поучителна дума.

Мол Търнър я бутна силно.

— Това е Блек Джек Малърд — прошепна тя. — Взел те е на мушка.

Амбър повдигна сърдито поглед и видя човек с черно-мастилени коси, който я гледаше втренчено и й се усмихваше. Раздразнена, задето бяха прекъснали печалните й размишления, тя сви вежди и обърна глава. Разгневена, Мол я бутна с лакът на няколко пъти, но без резултат.

— О, ти с твоето високомерие! — измърмори Мол, когато напуснаха параклиса. — Впрочем какво мислиш да намериш тук, в Нюгейт? Може би Негово величество?

— Не виждам в този нищо особено.

Беше й се сторил грозен и нечистоплътен.

— Е, добре, госпожице… каквото и да мислиш за него, Блек Джек Малърд е нещо. Един чуден веселяк, можеш да ми вярваш!

— Разбойник?

Между разбойниците се намираше — беше открила това — елитът на криминалния свят и този беше първият, когото виждаше. Спомняше си известен брой членове на братството — обесени, оголени скелети — да висят на една бесилка на кръстопътя преди Меригрийн. А костите се удряха една в друга, щом духнеше вятър, така че жителите на селото предпочитаха да се прибират още преди залез-слънце, за да избегнат неприятната среща през нощта.

— Разбойник. И то един от най-ловките. Вече за трети път бяга оттук.

Очите на Амбър се отвориха широко.

— Избягал оттук! Как?

— Питай го сама! — каза Мол, като остави Амбър на вратата на стаята й.

Със съсредоточен поглед Амбър влезе. Това беше многоочакваният шанс, щом веднъж беше бягал, сигурно щеше да опита пак. И в такъв случай… тя се почувства изведнъж възбудена и пълна с оптимизъм. Но всичките й надежди угаснаха внезапно.

— Погледнете ме! Дебела съм като охранена гъска. Мириша лошо и съм мръсна. Самият дявол дори не би ме пожелал!

Нямаше защо да се самозалъгва, външността й беше претърпяла доста промени през последните пет седмици. Беше в края на седмия месец и вече не можеше да закопчава корсажа си. Дантеленият нагръдник, някога предизвикателен, се беше слегнал, а ризата й бе станала мръсно синя. Роклята й, загубила цвета си под мишниците, беше изцапана с петна от ядене, а фустата й стърчеше неприлично поради издутия корем. Отдавна се беше разделила с копринените чорапи, нашарени с бримки, а обувките й бяха протрити. Откакто бе влязла в затвора, не беше виждала огледало и не се беше събличала. Макар да си търкаше зъбите с ризата, с език усещаше дебелия слой върху тях. Лицето й беше нечисто, а косите, които решеше с дългите си нокти, бяха сплъстени и мазни.

Амбър с отчаяние прекара ръце по тялото си. И все пак си даваше сметка, че това може би е единственият й шанс, и тази мисъл засили решителността й. В мрака — помисли си тя — той няма да ме види добре. А след това ще мога да се понаглася малко. Реши да направи всичко възможно, за да подобри външността си и да слезе след това в лавката, дори да й струва един от безценните й шилинги. Но пък с малко късмет можеше да го срещне.

Амбър търкаше зъбите си със сол и с единия край на ризата си, плакнеше устата си с бира и плюеше в огнището, когато на вратата се появи един мъж, който й каза, че Блек Джек искал да я види в лавката. Тя трепна и бързо се обърна:

— Мене ли?

— Да, вас.

— О! Боже мой! Но аз не съм готова. Почакайте една минутка.

Като не знаеше какво да прави, тя започна да приглажда роклята си и да търка лицето си с ръце с надежда да премахне малко праха и потта.

— Платено ми е да ви придружа до долу, но не и да чакам тук. Тръгвайте!

Той махна с ръка и пое напред.

Амбър побърза да разтвори ризата си, за да очертае по-добре деколтето си, и каза бързо на госпожа Бъкстед:

— Пазете птицата ми. — И като повдигна фустата си, се затича след водача си. Сърцето й биеше, сякаш отиваше да бъде представена в двореца.

[1] Фифт-монархисти — крайна религиозна секта от времето на Революцията на пуританите, която проповядвала ново пришествие на Христос на земята вместо четирите царства на Антихриста, възвестени от Данаил. ↑

X

Барбара Палмър не беше жена с неопределени амбиции, нито с неопределени желания. Още от рождение знаеше винаги какво иска и беше успявала да го получи на каквато и да е цена. Нямаше никакъв морал, не изпитваше угризения и не познаваше скрупули. Характерът и личността й бяха също така блестящи, първични и груби, както и хубостта й. И сега, на двадесет и една години, тя бе открила онова, на което държеше най-много на света.

Тя искаше да бъде жена на Чарлс Стюарт, кралица на Англия, и не допускаше, че такава една мисъл е абсурдна.

Барбара и Чарлс се бяха срещнали в Хага няколко седмици преди Реставрацията, когато мъжът й бе изпратен там да занесе на краля сребърен подарък. Чарлс, който винаги дебнеше хубавите жени, беше почувствал веднага силно влечение към нея. Барбара, поласкана от това, да бъде търсена от един владетел, и мечтаеща да намери случай да отмъсти на неверния си любовник — граф Честърфийлд, — бързо стана негова любовница. По общото мнение Чарлс — което никак не беше чудно — се показа увлечен, какъвто от години не е бил, и Барбара стана твърде важна личност.

Барбара и Роджър Палмър, женени едва от две години, живееха в един от палатите на Кинг стрийт — тясна, кална, но много модна улица, която прекосяваше територията на двореца и свързваше селата Черни и Уестминстър. Откъм западната й страна имаше главно странноприемници, а на източната — само имения, чиито градини се спускаха чак до бреговете на Темза. Именно в дома на мъжа си към края на годината Барбара започна да устройва вечери, на които присъстваха кралят, както и най-забавните кавалери и най-хубавите жени от двора, близки на Негово величество.

Роджър покорно приемаше да бъде домакин на тези събирания. Но накрая се възмути от абсурдната роля, която му налагаха.

Една вечер през януари той потропа — както му беше наредено да прави — на вратата на жена си. Той беше мъж среден на ръст, непретенциозен, непресторен, но добре възпитан и интелигентен на вид. След като му извика да влезе, Барбара едва-едва му хвърли безразличен поглед през рамо:

— О, добър вечер, Роджър.

Пред тоалетката с огледало, осветено от две свещи, камериерката решеше дългите й махагонови коси, а тя самата пробваше няколко различни чифта обици, за да види кои й харесват най-много. Носеше изискана рокля от плътен и твърд черен сатен, който подчертаваше белотата на раменете й. Една огърлица и диамантени гривни блестяха на шията и ръцете й. Макар и бременна в осмия месец, тя леко понасяше изменението на фигурата си и цъфтеше от здраве.

При влизането му прислужницата направи реверанс и продължи да вчесва господарката, а в това време Барбара обръщаше глава ту на една, ту на друга страна, при което проблясваха диамантените обици на ушите й. Като видя мъжа си, по лицето й премина сянка на досада, нещо като учтиво пренебрежение. И понеже той стоеше очевидно объркан до нея, тя престана да му обръща внимание, макар да знаеше, че той иска да й говори и се нуждае от насърчение.

— Милейди — започна той, след като преглътна, — идвам да ви кажа, че ще ми бъде невъзможно да вечерям с вас тази вечер.

— Това е нелепо, Роджър! Негово величество ще присъства. Кралят разчита на вас.

След като беше избрала най-сетне обиците, тя започна да слага бенките — във форма на сърце, звезда или полумесец — едната около окото, другата — вляво от устата, третата на слепоочието. След разсеяния си поздрав тя не благоволи да отправи друг поглед към мъжа си.

— Мисля, че Негово величество ще разбере много добре моето отсъствие.

Барбара вдигна очи нагоре със спокойна и скръбна въздишка.

— Какво? Отново ли започваш?

Той се поклони.

— Съвсем не, милейди. Сбогом.

И понеже той се обърна и се отправи към вратата, Барбара, барабанейки нервно върху масата, с опасен пламък в дъното на очите, бутна камериерката и бързо стана.

— Роджър, желая да ви говоря.

С ръка върху дръжката на вратата той се обърна и й подхвърли дръзко:

— Милейди?

— Нямам вече нужда от вас, Уортън.

С едно движение на ръката тя освободи прислужницата, но не я дочака да излезе от стаята, за да говори.

— Мисля, че е по-добре да дойдете тази вечер, Роджър. Отсъствието ви може да се стори странно на Негово величество.

— Не съм на вашето мнение, мадам. Струва ми се, че на Негово величество ще му се стори много по-странно, ако един мъж е до такава степен покорен, че да показва пред по-голямата част от двора проституирането на своята жена.

Барбара се изсмя кратко, властно.

— Любовницата на един крал не е проститутка, Роджър.

Очите й се свиха и станаха строги.

— Колко пъти ще трябва да ви повтарям?

След това, възвръщайки мекия си и шеговит глас, тя каза:

— Възможно ли е да не сте забелязали, че сега се отнасят към мене с два пъти по-голямо уважение, отколкото когато бях само съпруга на един почтен джентълмен?

Намекът, с който тя подчерта двете последни думи, изразяваше цялото й презрение към подобен мъж и към незначителното положение, което той създава на жена си.

Той я изгледа студено.

— Мисля, че съществува една дума, по-подходяща от уважение.

— Ах! И коя е тази дума, моля?

— Добре разбран интерес!

— О! По дяволите вашата проклета ревност! Уморена съм от вашите натяквания. Вие ще присъствате на вечерята и ще изпълните задълженията си на домакин, или, бог ми е свидетел, ще се каете за това!

Изведнъж той тръгна към нея, изоставяйки престореното безразличие, с пламнало и разстроено от гняв лице.

— Спокойствие, милейди! Вие се държите като продавачка на риба. Извърших глупостта, че не ви настаних на село още от началото на женитбата, моят баща добре ме бе предупредил, че ще опозорите всички ни! Оттогава се поучих и разбрах, че за известни жени думата свобода значи слободия. Вие сте такава жена!

С гневен като неговия поглед Барбара отвърна дръзко:

— И какво от това?…

Всякакво колебание изчезна у Роджър Палмър, запазил самообладание и решимост.

— Утре ще заминем за Корнуел. Не се съмнявам, че две или три години, прекарани в село на спокойствие, ще бъдат достатъчни, за да прецените по-точно нещата.

Престанала да се владее, тя подскочи.

— Проклет глупак! Опитайте се само да ме заведете на село, и ще видим как ще ми послужат кралските благоволения, които имам!

Застанали безмълвно един срещу друг, с пламтящи погледи и дишайки тежко, те изведнъж чуха удар по вратата, а един глас съобщи:

— Негово величество крал Чарлс II.

Барбара се огледа набързо.

— Ето ти!

С блестящ и възбуден поглед тя неволно протегна ръка към прическата си, за да провери дали е в ред, а лицето й, макар още със следи от гнева, бе просветнало. Вземайки в ръка обсипаното с черни пайети ветрило, тя се обърна към Роджър.

— Е, добре! Ще влезете ли в ролята си на домакин?

— Не!

— О! Глупак!

Тя вдигна ръка и го зашлеви силно по лицето, а после повдигна полите си и излезе бързо, като спря само за миг, за да възвърне спокойствието си. След това пое по широката стълба.

Долу Барбара забеляза краля да води оживен разговор с братовчед си Бъкингам, но щом се появи, двамата мъже прекъснаха разговора си и й посветиха цялото си внимание. Тя слезе бавно, донякъде поради пълнотата си, която й придаваше по-голяма тежест, а най-вече за да й се възхитят. Стигнала до последното стъпало, тя направи дълбок реверанс, двамата благородници се поклониха, а кралят, който единствен имаше право да остане с шапка в нейно присъствие, я свали с широк замах.

Барбара и Чарлс размениха копнеещи усмивки и съучастнически погледи, изпълнени със спомени и обещания. След това тя се обърна към херцога, който ги наблюдаваше с едновременно циничен и развеселен поглед.

— Е, добре, Джордж. Не допусках, че сте се завърнали от Франция?

— И аз не мислех да се върна тъй скоро. Но…

Той сви леко широките си рамене и отправи бегъл поглед към краля.

Чарлс започна да се смее.

— Но Филип е бил обхванат от припадък на дива ревност. Страхувал се е, мисля, да не би негово благородие да тръгне по стъпките на баща си.

На всички в двете кралства бе известно, че първият Бъкингамски херцог е бил любовник на хубавата Анна Австрийска, станала сега дебела и неприятна старица, майка на Луи XIV. А неговият син Джордж, втори Бъкингамски херцог, не бе скривал голямото си възхищение от Менет.

— Това би било истинско удоволствие! — каза Бъкингам, отправяйки към краля полуироничен поклон.

— Не бихте ли благоволили да отидем в салона? — предложи Барбара.

След това, докато вървяха, тя отправи към краля умоляващ, нежен и почти простодушен поглед.

— Ваше Величество, аз съм в твърде затруднено положение. Тоя път нямам домакин, който да ръководи вечерята!

— Домакин ли? Но къде е… Трябва ли да разбирам, че той не е пожелал да дойде?

Барбара кимна и сведе дългите си черни мигли, сякаш се срамуваше заради невъзпитанието на мъжа си. Но Чарлс преценяваше случилото се по съвсем друг начин.

— О! Не мога да му се сърдя на тоя нещастник! Господи! Изглежда, че мъж с хубава жена е повече за оплакване, отколкото за завиждане.

— Щом живее в Англия! — каза херцогът.

Чарлс се засмя весело. Той не се засягаше от никакви намеци относно нравите му, тъй като не си правеше никакви илюзии за тях.

— В такъв случай, понеже всяка вечеря изисква домакин, ако позволите, милейди…

Виолетовите очи на Барбара добиха тържествуващ блясък:

— О! Ваше Величество… Бихте ли приели?

И понеже, преди да влязат, се спряха за момент на прага, всички присъстващи заслепени се обърнаха и започнаха да ги наблюдават. Мъжете свалиха шапки до един, а дамите като разцъфтели цветове, твърде тежки за стеблата си, направиха грациозни реверанси. Барбара беше толкова важна в тоя момент, че не счете за необходимо да поздравява всички поканени, които пристигаха. Всеки, каквито и да бяха неговите политически и обществени амбиции, считаше за чест поканата на лейди Палмър и не критикуваше поведението й. Защото мнозина от тях бяха убедени, че тя ще стане един ден — може би скоро — кралица на Англия.

Само преди година Барбара би сметнала за невероятно да приема у дома си всичките тези хора, към които сега се отнасяше толкова непринудено.

Там беше Антъни Купър, слаб, съсухрен и болен роднина на много от най-могъщите семейства в страната. Със сръчността на фокусник, той беше успял да се преобрази в лоялен кавалер по времето на Реставрацията. Това постижение обаче съвсем не беше рядкост. Не всички от симпатизантите на бившия режим или от неговите дейни членове бяха избесени, посечени или прогонени, много от тях бяха истински поддръжници на монархията и в действителност образуваха основата на новото правителство. Чарлс беше твърде голям практик и политик, за да повярва, че неговата Реставрация бе пълно заличаване на изминалите двадесет години — неотдавнашните промени бяха предимно повърхностни. Купър, както и мнозина други, бе възприел ново поведение, което по подхождаше на двора на Чарлс, но не се бе отказал нито от принципите си, нито от основните си намерения.

Тук беше и най-добрият приятел на Купър, граф Лодърдейл — пламенен шотландец с червено лице и коси, чиито четиридесет и пет години, прекарани в Англия, не бяха успели да смекчат акцента му. Той беше грозен, груб и гръмогласен, но забележително начетен, владееше латински, френски, еврейски и италиански, които беше усвоил през годините, прекарани в тъмницата по време на Републиката на Кромуел. Чарлс го намираше забавен, а графът от своя страна изпитваше голяма обич към краля.

Джордж Дигбай, Бристолски граф, беше хубав мъж на около петдесет години, суетен и непостоянен, който заедно с Купър и Лодърдейл изпитваше дълбока омраза към канцлера. Тази омраза, основана на завистта и ревността, обединяваше най-амбициозните личности от двора. Да изкарат канцлера Хайд вън от играта беше главната им цел, най-скъпата надежда. Жилището на Барбара беше техният сборен пункт, защото имаха възможността да контактуват с краля в миговете на почивка, когато той бе най-достъпен.

Но болшинството от присъстващите бяха весели младежи, които считаха за сериозни единствено хазарта, сърдечните истории, последния модерен танц или най-новите постижения на френската елегантност.

Лорд Бъкхърст, двадесет и три годишен, живееше в двора, без да отдава значение на това, като отказваше да заеме някакво влиятелно място. Хенри Джърмин бе млад самохвалец, с голяма глава и тънки крака; той се радваше на известен успех, понеже го подозираха, че е бил женен за принцеса Мери, починала неотдавна. От дамите присъстваха: сластната, подобна на котка, графиня Шрузбъри; Анна, лейди Карнеги, силно гримирана и прочута, защото бе споделила с Барбара първия й любовник; Елизабет Хамилтън, едра млада жена, студена и изящна, неотдавна пристигнала в двора и която според правилата бе обект на възхищение. Всички бяха почти на възрастта на Барбара — двадесетгодишни или по-млади, защото според общото мнение на мъжкото съсловие след двадесет и две годишна възраст жената започва да увяхва.

Огромният салон, много добре мебелиран, бе украсен с тежки драперии в златистозелено, осветен от десетки свещи в медни полилеи или свещници. Подът не бе застлан и кънтеше мелодично под високите токове. Въздухът бе изпълнен със смях. В един кът свиреше оркестър. Съдини и сребърни подноси звънтяха в унисон.

В една странична стая бе нареден бюфет според френската мода и по вкусовете на Чарлс. Наоколо сновяха прислужници. Блюдата върху масата приличаха на катедрала: изкусна сграда, украсена с рози и теменужки от захар, както и с малки кукли в дворцови одежди. В сребърни супници димяха сочни ястия от гъби, черен дроб и стриди. Масата бе отрупана с бутилки от новото питие, наречено шампанско. Добрият англичанин вече не се задоволяваше с варено овнешко, грах и пиво. Той бе научил по-добри неща във Франция и не държеше да се върне към старите навици.

Появата на краля в ролята на домакин предизвика изненада, защото мнозина от поканените съзираха в това тънък намек за намеренията му. Самата Барбара споделяше това убеждение и тя се носеше из залата подобно на пламък, ослепително красива, уверена в своята власт. Всички очи я следваха и след нейното минаване се разнасяше шепот. Но Барбара не бе опиянена. Тя знаеше много добре, че цялата тази прекалена любезност щеше да отстъпи място — ако кралят я изоставеше — на жестоки думи и нападки и тогава тя щеше да бъде по-самотна от всякога.

Това се бе случвало с други. „Но не ще се случи с мен — мислеше си тя. — С тях може би, но не и с мен!“

В друга стая бяха наредени игрални маси и скоро всички поканени се скупчиха там. Чарлс седна, за да опита за миг щастието си, но за по-малко от половин час загуби почти двеста лири. Той хвърли поглед към Лодърдейл, който стоеше край него.

— Искате ли да заемете моето място, Джон? Аз винаги губя и съм лош играч. Но най-лошото е, че не мога да си позволя да губя така!

Лодърдейл избухна в гръмък смях и изпръска краля със слюнка, защото езикът бе твърде голям за устата му, и зае предложеното място. Чарлс се отправи към другата стая, за да послуша музика. Като напусна бързо своята маса, Барбара го настигна на прага на вратата. Тя мушна ръката си в неговата, той се наведе и я целуна леко по слепоочието, а зад тях присъстващите си разменяха многозначителни погледи и се обзалагаха.

— Лейди Палмър ми се струва доста безразсъдна, ако си въобразява, че ще стане кралица — каза доктор Фрейзър.

Той се ползваше с голямо благоволение от страна на краля, защото бе еднакво способен да направи аборт, да излекува гонорея или да даде очистително. В Уайтхол често прибягваха към неговите услуги.

— Тази дама има съпруг, нали знаете? — прошепна Елизабет Хамилтън, без да вдига очи от картите.

— Един съпруг не представлява пречка за сърцето на краля!

— Той никога няма да се ожени за нея — каза Купър с ясен глас. — Негово величество не е тъй глупав!

Купър си бе спечелил славата на прозорлив човек, бе отгатнал много преди другите, че Йоркският дук е женен за Анна Хайд.

Анна, някогашната приятелка на Барбара, се усмихна лукаво.

— Какво искате да кажете, сър? Разбира се, вие не критикувате избора?

— Не, милейди — отвърна той хладно. — Но аз съм убеден, че кралят ще се ожени по политически съображения, както правят всички владетели.

Барбара с голямо облекчение ги видя да се разотиват. Тя бе твърде уморена. Краката я боляха и тя бе по-щастлива от всякога и бе убедена, че нейните надежди — колкото и безумни да изглеждаха — ще бъдат осъществени скоро.

Когато влезе в спалнята си, последвана от Чарлс, задрямалата в едно кресло до огъня Уортън стана бързо и се поклони, като хвърли боязлив поглед към господарката си.

— Можете да си отидете, Уортън. Тази вечер нямам нужда от вас.

И тъкмо когато младото момиче си тръгваше, тя я повика:

— Събудете ме в осем и половина. Очаквам една продавачка, която ще ми донесе дантели, и ако не ги купя първа, ще ги вземе Карнеги.

Барбара се усмихна на Чарлс като малка палавница.

— Не е ли твърде непочтено от моя страна?

Той отвърна на усмивката й, но не на въпроса и се настани в едно кресло.

— Какво хубаво угощение, Барбара! Не сте ли сменили готвача?

Тя седна пред тоалетката си.

— Чудесен е, нали? Отгатнете къде го намерих? Той напусна лейди Хайд, която го доведе от Франция. Знаете ли, Чарлс, тази жена не ме е посетила нито веднъж досега?

С един замах тя разпусна косите си и те се разпиляха като водопад от огненоцветни вълни по раменете й. Тя му отправи жив и лукав поглед.

— Не вярвам канцлерът да ме харесва, иначе жена му отдавна щеше да дойде.

— О! — каза леко Чарлс. — И аз не вярвам.

— Но тогава защо? Какво лошо съм му направила?

Барбара намираше, че новото й положение изисква не само почитание, но и обич от страна на всички в двора — мъже и жени, и тя възнамеряваше да я получи на всяка цена.

— Канцлерът е от старата школа, мила. Той нито ще сводничи, нито ще предлага подкупи и смята, че е възможно да си пробие път в живота чрез упорит и честен труд. Страхувам се да не би новият образец политици да е изпитание за него.

— Малко ме е грижа за неговата нравственост! С баща ми бяха добри приятели. Много съм недоволна, че жена му не е дошла да ми направи посещение. Да! Дори го чух да ви казва, че ще сторите добре да не си губите времето с такава кранта като мен!

Преметнал ръка през облегалката на креслото и кръстосал нозе, Чарлс с усмивка й се възхищаваше небрежно, докато тя се разсъбличаше.

— От толкова години канцлерът ми казва какво трябва и какво не трябва да правя, че е започнал според мене най-сетне да си въобразява, че го слушам. Но той е добър старик, напълно предан, винаги въодушевен от добри намерения дори когато се лъже. Затова, ако бях на ваше място, нямаше да се безпокоя дали жена му идва. Уверявам ви, тя е една твърде скучна стара дама.

— Малко ме интересува дали е забавна или не. Вие не ме разбирате. Чисто и просто тя ми дължи едно посещение!

Той започна да се смее.

— Разбирам. Да не говорим повече за това…

Той се изправи и отиде при нея, а Барбара, разкопчавайки малко блузата си, се обърна към него, за да го погледне по-добре. Очите й искряха с неподправено желание. И когато я прегърна, през цялото й тяло премина тръпка, която прогони всяка друга мисъл от ума й. Уви! Не за дълго време.

В леглото, положила глава на рамото му, Барбара каза тихо:

— Да знаете какво дочух днес!

Без да прояви ни най-малък интерес, Чарлс прошепна:

— Какво?

— Представете си, някой ми каза, че сте оженен за племенницата на принц дьо Лин и имате двама сина от нея.

— Принцът няма племенница, доколкото зная. Във всеки случай не съм се женил за никаква негова племенница!

Със затворени очи, легнал по гръб, той се усмихваше леко, без дори да мисли за онова, за което говореха.

— Казаха ми също, че сте се сгодили за дъщерята на Пармския херцог.

Той не отговори. Тя се опря на лакътя си и го запита с безпокойство:

— Това не е вярно, нали?

— Какво не е вярно? О! Не! Не съм женен!

— Но те искат да ви оженят за нея, нали? Искам да кажа хората?

— Май е така! Предполагам, един вид противоотрова с прави коси и кривогледи очи — каза той лениво. — Проклятие! Не мога да си представя как бих могъл някога да имам дете от грозна жена!

— Но защо трябва да се жените за грозна жена? — Прокара тя пръст по гърдите му.

Той отвори очи, погледна я и лицето му се озари от широка усмивка. Вдигна ръка и погали косите й.

— Принцесите са винаги грозни. По традиция.

Барбара чувстваше, че я обзема вълнение. Сърцето й биеше усилено. Неспособна да го погледне в лицето, наведе очи и каза:

— Но защо да се жените за принцеса, ако това не си се нрави? Защо да не…

Тя се задъха, гърлото й пресъхна, усети остра болка в главата си.

— Защо да не се ожените за мен? — Вдигна очи и го загледа с безпокойство.

Мигновено лицето на Чарлс придоби сдържан израз, усмивката му изгасна и той отново си възвърна обичайния скептичен вид. Тя почувства, че се отдръпна от нея, без въобще да се е помръднал. Дълбоко наранена, Барбара го гледаше недоверчиво и ужасено. Бе така уверена, самонадеяна и убедена, че е достатъчно влюбен в нея, за да я вземе за жена.

— Сир — каза нежно, — никога ли не сте мислили за това?

Той седна, после стана от леглото и започна да се облича.

— Хайде, Барбара, вие знаете толкова добре, колкото и аз самият, че това е невъзможно.

— Но защо? — извика тя отчаяно. — Защо да е невъзможно? Чух, че именно вие сте принудили херцога да се ожени за Анна Хайд. Тогава защо да не вземете мене?… Ако вие искате това… ако ме обичате?

Тя чувстваше, че я обзема гняв, и правеше всички усилия да се овладее и да си сдържи езика. Все още мислеше, че би могла да го накара да направи каквото и да било. „Все някак ще го накарам да се ожени за мене. Непременно. И той ще го направи. Ще го направи.“

Той обу панталоните си, навлече тънката си риза от бял лен и закопча дългите ръкави. Бързаше да си отиде, нетърпелив и раздразнен при мисълта за една безполезна свада. Знаеше много добре, че е влюбен в нея, защото никога не бе намирал по-омайваща любовница. Но дори и тя да бе неаполитанската кралица, пак нямаше да се ожени за нея, защото я познаваше много добре.

— Двата случая не могат да се сравняват, мила — каза той с топъл, ласкав глас, като се надяваше по този начин да я успокои и приспи, преди да си отиде. — Моите деца ще наследят престола. А децата на Джеймс по всяка вероятност никога няма да стигнат дотам.

Наистина, това изглеждаше напълно разумно, макар Чарлс да бе признал поне пет незаконни деца, а Барбара бе убедена, че детето, което носеше, щеше да бъде от него, а не от съпруга й или от Честърфийлд!

— Ох! Но какво ще стане с мене, ако вие се ожените за друга? Какво ще правя аз?

Тя бе готова да се разплаче.

— Мисля, че вие ще се справите много добре. Няма причина да бъде другояче. Не сте от беззащитните, и вие го знаете.

— Но не за това става въпрос. Ох, вие виждате как сега тичат след мене всички — Бъкингам, Купър и другите. Но ако вие се ожените и ме изоставите, ох, аз ще умра! Помислете как ще се отнасят с мене! А жените ще бъдат още по-лоши от мъжете! О, Чарлс, вие не можете, вие не можете да се отнесете така с мене!

Неподвижен, той я гледаше с изпитателен поглед. После лицето му се смекчи, седна до нея и взе ръката й в своите. Барбара плачеше с едри сълзи, които се търкаляха по страните й и чезнеха върху сатенената покривка.

— Не плачете, мила! За какъв проклетник ме смятате! Няма да ви изоставя, Барбара, можете да бъдете убедена в това. Дадохте ми достатъчно щастие и аз съм ви признателен. Не мога да се оженя за вас, но ще бдя над вас, бъдете спокойна.

Тя подсмърчаше, брадичката й трепереше, но понеже държеше на своята външност, се стараеше да плаче благопристойно.

— Как? С пари? Парите няма да ми послужат за нищо при положението, в което се намирам.

— Кое ще ви бъде приятно?

— Ох, господарю, не знам! Не виждам…

Той я прекъсна енергично, като искаше да предотврати нов поток от сълзи:

— Ако ви назнача като почетна дама от свитата на своята съпруга, това ще уреди ли нещата?

Говореше като благосклонен вуйчо, който предлага сладкиш на племенницата си, след като е паднала и си е одраскала коляното.

— Може би. Ако наистина сторите това. Ако не промените мнението си и… и… Ох!

Смазана внезапно от тежестта на поражението си, избухна в ридания и се вкопчи в него. Той я задържа за миг до себе си, потупвайки я по рамото, докато плаче, после леко се отдръпна и стана.

Тя все още ридаеше легнала на леглото, когато той бързо се облече, върза връзката си, сложи сабята си и с шапка в ръка се приближи до нея. Чарлс, който ме можеше без жени, без да държи особено на някоя определена, често би искал да ги вижда само в леглото.

— Барбара, сега трябва да си отида, уверявам ви. Скъпа моя, моля ви, не плачете. Имайте доверие в мен, ще изпълня обещанието си.

Той се наведе, докосна косата й с целувка, после се обърна и се отправи към вратата. Хвърли последен поглед през рамо и видя, че го следи с очи, лицето й беше зачервено, клепачите подути. Бързо махна за сбогом и излезе.

Барбара със сгърчено лице бавно се надигна и сложи ръка върху челото си, пулсиращо от болка. После отвори уста, нададе вик, в който нямаше нищо човешко, грабна една ваза и я запрати с всичка сила към огледалото, окачено в другия край на стената.

XI

За да стигне до лавката, която се намираше етаж и половина под женското отделение на затвора за длъжници, Амбър трябваше да върви след човека със свещта надолу по едно тясно тъмно стълбище. Не бяха изминали и половината, когато той внезапно се обърна и прегради пътя й, а тя спря три стъпала над него, ядосана и изплашена от изражението му. Напредналата й бременност я караше да се чувства непохватна и безпомощна.

— Продължавай! — извика тя. — Защо спря?

Той не отговори, а се спусна бързо напред. С една ръка улови полите й и я задърпа към себе си. Амбър изпищя и изби свещта от ръката му. Внезапно откри, че бе отстъпил. Тя се спусна по стълбите, протягайки слепешком ръце към стените. Но късите вериги около китките и глезените й рязко я дръпнаха. Тя изгуби равновесие и политна с главата напред, свивайки се отчаяно, за да предпази корема си. Крещейки от ужас, полетя надолу по стълбището.

Но още щом се препъна, Джек Малърд тръгна нагоре и я улови, преди да се нарани. Тя не можеше да го види, но почувства с огромно облекчение силните му мъжки ръце, здравите мишци, едрото закрилящо тяло. Чу яростните и гръмогласни проклятия, които сипеше към човека със свещта, чиито стъпки отекнаха нагоре към втория етаж.

— Какво стана? Ранена ли сте? — запита той загрижено.

— Не — каза тя, като се задъхваше. — Мисля, че не съм.

Откъм горния етаж човекът със свещта закрещя нещо неразбираемо. Разгневеният Блек Джек я пусна и понечи да тръгне след него.

— Ти, гаден кучи сине! Аз ще те…

Внезапно топлината и закрилата изчезнаха. Очите на Амбър се отвориха и тя безумно протегна ръце.

— Не ме оставяйте! Моля… не ме оставяйте!

Тя се страхуваше от невидимите опасности, които дебнеха в мрака.

Той се върна веднага.

— Тук съм, миличка. Не се бой! Кълна се, че ще му прережа гръкляна, само да ми падне в ръцете този кучи син…

— Непременно — промълви тя, като притискаше с ръце издутия си корем.

Паднала духом и изнемощяла от страх, Амбър му позволи да я отнесе до края на стълбите. Там той отново нежно я изправи на крака. Лавката беше близо и те се намираха в нещо подобно на мъгла от дим.

Тя чувстваше, че той я наблюдава. Най-сетне, като направи усилие да го погледне, видя, че очите му се плъзгат по лицето, раменете и гърдите й с израз на задоволство. В миг тя се почувства отново красива. Почти успя да забрави увисналата на кичури коса и въшките, които пълзяха по кожата й, както и мръсотията под ноктите си. Ъглите на устата и се разтегнаха в неуловима усмивка. Погледът й се изпълни с кокетство.

Блек Джек Малърд беше най-високият човек, когото Амбър бе виждала през живота си. Ръстът му бе най-малко шест стъпки и половина. Раменете му бяха снажни, а мускулите на прасците — дебели и силни. Острата черна коса, лъскава от мазилото, с което бе намазана, падаше на вълни на раменете му. Тя можеше да види отблясъка на златото, с който слабата светлина докосваше халките, които носеше на ушите си — това бе мода, много обичана от контетата. Но върху този великан скъпоценностите само подчертаваха почти застрашителната му мъжественост. Челото му беше ниско и широко, носът — с големи ноздри. Докато горната му устна беше тясна и свита, долната бе силно издадена.

Беше облечен по последна мода: син кадифен костюм, който се състоеше от късо жакетче и широки панталони до коленете, бяла риза и бяла ленена връзка с дантела. Сатенени панделки с цвета на гранат красяха дрехата, ръкавите и раменете му. На главата си имаше обкичена с пера кавалерска шапка. Носеше високи до коленете ботуши за езда. Само ботушите не подхождаха за приемната на краля. Дрехите му бяха скъпи и положително не някакви вехтории, но бяха покрити с мазни петна, измачкани и той ги носеше с всичкото пренебрежение, което му вдъхваха подобни фини неща.

Сега той й се усмихна, показвайки равните си, правилни зъби, блестящи от белота, и се поклони. Въпреки едрото си тяло бе подвижен и гъвкав като котка.

— Аз съм Блек Джек Малърд, мадам, от Прес Ярд.

Прес Ярд беше елитната част на затвора, запазена за богатите.

Тя направи реверанс очарована, че отново се намира в присъствието на мъж, който е не само чувствителен към прелестите й, но и достоен за тях.

— А аз, сър, съм госпожа Чанъл, от затвора за жени длъжници.

И двамата се засмяха. Наведе се над нея и я целуна бегло — обичайния поздрав при официалните запознанства.

— Влезте тук — каза той. — По този случай ще глътнем по нещо.

— Ще глътнем — какво?

— Една глътка значи една чашка! Предполагам, не знаете нашия жаргон. — Улови ръката й и тя забеляза, че не носеше вериги, дори на бедрото му висеше сабя.

Пивницата бе слабо осветена от няколко лоени свещи. Но димът, който тегнеше над нея, беше гъст като утринната мъгла над Темза. На единия край имаше тезгях; столчета, маси и столове бяха наблъскани толкова наблизо, че помежду им оставаше само малко място за минаване. Таванът бе така нисък, че Блек Джек трябваше да се наведе, за да си проправи път към една маса в отдалечения ъгъл. Докато напредваше, размени няколко поздрава и Амбър почувства, че всеки поглед се извръща, за да изучи с любопитство новото момиче на Блек Джек. Тя долови няколко подсвирквания от страна на мъжете и злобни забележки, изречени ниско от страна на жените.

Но той явно се ползваше с авторитет, защото се отдръпваха почтително настрана, за да го пропуснат да мине. Някои от жените му отправиха съблазнителни усмивки. Един или двама от мъжете го поздравиха за избора му. А собственото му отношение към тях изразяваше добродушно приятелство — той потупваше мъжете по гърба, погали една жена по ръката, а друга — по бузата, и изглеждаше така непринуден, сякаш се намираше в кръчмата „Кучето и яребицата“.

Амбър седна с гръб към стената и Блек Джек я попита какво желае, после поръча рейнско вино за нея и бренди за себе си. След като я разгледаха подробно, другите се върнаха към предишните си занимания. Вдигаха се бутилки, удряха се карти, търкаляха се зарчета, проститутки скитаха от маса на маса, като търсеха занимание. Стаята се изпълни отново с глъч, смях, песни и викове, а от време на време се чуваше и плач на някое дете. Амбър размени усмивка с Мол Търнър, но извърна бързо очи, когато съзря чорлава дебела жена, проснала се на една маса и стиснала карти в ръка, а в мургавата й гръд бе впило устни едно спящо бебе.

„Ох, боже! — помисли си тя ужасена. — Още два месеца и аз…“ — Тя погледна бързо Блек Джек и откри, че той гледаше усмихнато надолу към нея.

— Ти си ужасно сладко момиче — каза той нежно. — Откога си тука?

— От пет седмици. За дълг — четиристотин лири.

Това му направи по-малко впечатление, отколкото на тези, които я бяха осъдили.

— Четиристотин! Господи, аз мога да ги спечеля за една нощ. Как стана това?

— Съпругът ми открадна и последния петак, който имах, избяга и ме остави с дълговете.

— Заедно с бъдещото бебе. — Той погледна многозначително корема й. — Е… — И той й наля чаша бяло вино, а на себе си по-малка чаша с бренди, после подхвърли една монета на прислужника, докосвайки небрежно шапката си за поздрав. — Наздраве! Дано се върне и те освободи от оковите. — Той изпи чашката на един дъх, както подобава на джентълмен, наля си още една и се обърна към нея, разглеждайки я проницателно.

Амбър също си изпи чашата, защото беше жадна, но смръщи вежди.

— Той никога няма да се върне, надявам се, че няма да се върне — неблагодарният сводник!

Блек Джек се изсмя и леко подсвирна.

— Казваш това с такава злоба, че съм почти готов да повярвам, че си наистина омъжена.

Тя го загледа изумена. Очите й засвяткаха.

— Защо да не вярваш, за бога? Защо, по дяволите, всеки смята, че това е измислица?

Той наля и на двамата още веднъж.

— Защото, миличка, едно момиче като тебе, което казва, че съпругът му го е напуснал, по всяка вероятност никога не е имало съпруг.

Тогава тя се усмихна и промърмори:

— Със сегашния ми вид, струва ми се, че ще изплаша и някой по-добър мъж от съпруга си.

— Очите ми са добри, миличка, те проникват и под шест пласта мръсотия. Могат да открият дивната красота.

В продължение на няколко мига те седяха, като се разглеждаха взаимно. Най-сетне той каза:

— Имам стая с прозорец на третия етаж. Би ли желала да подишаш малко чист въздух и да погледаш небето? — Усмихна се едва доловимо, когато изрече тази покана, стана и протегна ръка, за да й помогне.

Когато тръгнаха да излизат, цялата зала започна да крещи и да се смее. Подхвърляха непристойни думи и съвети към Блек Джек, но той само махна небрежно, без да се обръща.

Стаите бяха обзаведени като в някоя кръчма за долните слоеве на обществото, обслужваща весели компании. Мебелите, издраскани и изпъстрени с множество инициали, бяха несъмнено луксозни в сравнение с останалия затвор. Стените бяха покрити с неприлични думи и изрази, груби рисунки, имена и дати. Блек Джек й каза, че жилището му струвало триста лири. Всеки, който откупваше службата пазач в затвора Нюгейт, го напускаше забогатял, макар и ненавиждан. Блек Джек често отсъстваше, защото имаше достатъчно посетители и трябваше да изпълнява много обществени задължения. Но всеки път, когато се завръщаше, те взаимно се присмиваха на изтънчената лейди — маскирана, разбира се, която загатвала, че е поне графиня, и предлагала да утеши самотните му часове. Веднъж открадна една златна гривна от някаква своя почитателка и я даде на Амбър. Разбойниците бяха аристократите на подземния свят и се радваха на всеобща популярност. Имената им бяха добре познати, подвизите им разисквани в кръчмите и по ъглите на улиците. Имаха множество посетители, след като попаднеха в затвора, а когато правеха последното си пътуване в кола, нагоре по Тибърн Хил, ги следваха големи тълпи от съчувстващи почитатели.

Амбър прекарваше повечето от времето си край прозореца. Вдишваше свежия въздух и сякаш не можеше да му се насити. Стоеше с ръце, подпрени на перваза, и гледаше навън към града. Оттук можеше да вижда облагодетелстваните затворници, които се разхождаха или стояха на групи в двора. Някои от тях играеха на топка, други — на ези-тура, защото, макар да беше краят на януари, времето продължаваше да бъде меко, а улиците — прашни. Намазаните с катран мъже, обесени след въстанието на фанатиците в началото на месеца, все още бяха изложени там. Цели рояци мухи и оси бръмчаха над труповете им.

Четири дни след като се бяха срещнали, Блек Джек извърши ново удивително бягство и Амбър отиде с него. Всяка ключалка, всяка врата, всяка порта бяха щедро „смазани“ с кралска монета и се разтваряха само при докосване. На улицата чакаше наета кола с широко отворена врата. Те влязоха бързо в нея и се понесоха шумно по Олд Бейли стрийт. Като се настани до нея, Блек Джек се тупна по бедрото и от гърдите му се изтръгна обичайният гръмогласен смях.

Внезапно се разнесе женски глас, рязък и свадлив:

— По дяволите, Джек! Вониш отвратително всеки път, когато излизаш от проклетия затвор.

Амбър знаеше, че това трябва да е Бес Калъмбайн, която той наричаше „моята кълка“.

Блек Джек ги представи една на друга, като каза:

— Беси, това е госпожа Чанъл.

Двете жени размениха полугласно хладни поздрави. После замълчаха. След няколко минути колата спря; щом слезе, Амбър видя, че се намира на брега на реката. Те бързо влязоха в лодката, която ги чакаше. Лодкарят подкара нагоре по течението. Бе съвсем тъмно. Нямаше луна. Макар да не се виждаха, Амбър чувстваше, че Бес я наблюдава упорито, и усещаше ревнивата й враждебност.

„Много ме е грижа — мислеше си тя — дали й се нрави моята компания или не!“

Но тя не смяташе да остава дълго време при Блек Джек, понеже бе уверена, че може да го накара да й даде четиристотин лири. Изглежда, той имаше пари и не се нуждаеше много от тях, затова бе убедена, че ще ги получи след по-малко от две седмици. Сетне щеше да го напусне, въпреки че нямаше представа какво щеше да прави и къде можеше да отиде. Бе загубила дори имената на жените, за които лорд Карлтън й бе казал, че ще се грижат за нея при раждането на детето.

Те слязоха на брега в подножието на Уотър лейн и Бес заизкачва стръмните каменни стъпала, които извеждаха на улицата. Държейки птичата клетка в едната си ръка и полите си — в другата, Амбър предпазливо крачеше напред — внезапно Блек Джек, който се бе забавил, за да плаща на лодкаря, я настигна, взе я в обятията си и се закатери нагоре така бързо, сякаш беше бял ден. Прекосиха градините, собственост на стария кармелитски манастир, издигал се някога на това място, и най-сетне стигнаха една тясна улица.

Тук бе светло и шумно. Големи табели показваха, че почти всяка втора сграда е кръчма. През четвъртитите прозорци можеха да се видят мъже, които играеха на карти, танцуващи голи жени, а други, съблечени до кръста, се биеха пред зрителите, възклицаващи одобрително и хвърлящи монети. Звуците на цигулките се смесваха с писъци, смехове и бебешки плач. Намираха се в Рем Али, в квартала Уайтфрайърс — онази част от града, която даваше на престъпници и длъжници правото на убежище. Хората, които живееха там, предпочитаха да го наричат язвително „Елсейшия“.

Спряха пред една от къщите. Бес отвори вратата с ключ и Блек Джек свали Амбър на земята. Тя влезе вътре и в същия миг двете жени се обърнаха, за да се изгледат една друга. Амбър видя, че Бес е не по-стара от нея и почти толкова висока. Косата, също тъй буйна, бе тъмнокестенява и къдрава, падаща под раменете й. Очите й бяха сини, лицето — малко, остро, някак си прекалено широко в скулите. Носът бе вирнат дръзко нагоре. Бе закръглена, почти дебела, с едри гърди. На Амбър й се стори вулгарна, просто зле възпитана лека жена.

Тя самата бе раздразнена и се чувстваше неловко от изпитателния поглед на момичето. И макар да се бе сресала с гребена на Блек Джек и да бе измила лицето си, все още бе много мръсна. Усещаше ухапванията на въшките, но по-скоро би умряла, отколкото да посегне да се почеше. Бес вдигна вежди и се усмихна леко, за да покаже, че не я смята за сериозна съперница.

„Чумата да те тръшне! — помисли си Амбър яростно. — Почакай само да се изкъпя, госпожице! Тогава ще видим чий нос ще се вири!“

Начинът й на говорене съответстваше на заобикалящата я среда — на лорд Карлтън и Алмсбъри, на Люк Чанъл и неговата леля, на Мол Търнър и Нюгейт, а сега на Блек Джек и Елсейшия.

Но дори и да беше почувствал ненавистта, породила се между двете жени, Блек Джек не се издаде.

— Жаден съм — каза той. — Къде е Пол?

— Пол! — изкрещя Бес. След няколко минути едно момиче бутна вратата, която водеше към някаква друга стая, и застана сънливо на прага. Очевидно бе прислужницата. Беше боса и раздърпана, а косата й висеше на мазни жълти кичури около врата. Но щом съзря Блек Джек, поруменя, усмихна се смутено и му се поклони.

— Радвам се, че отново сте тук, сър.

— Благодаря, Пол. И аз се радвам. Ако обичаш, донеси нещо за пиене! За мен — шери-бренди. Ти какво искаш, миличка? — обърна се той към Амбър.

При тези думи Бес се навъси и почна да ругае Пол, раздразнено изливайки ревността си върху нея.

— Нищо не си свършила, ленива мръснице! Защо не са измити тия чинни? — Сочеше тя масата, покрита с чинии, кокали, черупки от орехи, чаши и винени бутилки. Небеса! Или ще се оправиш, или ще те набия… Чуваш ли?

Пол трепна, защото, види се, повярва на думите й, но Блек Джек прекъсна това излияние.

— Остави момичето на мира, Беси. Може да е била заета в кухнята.

— Заета — да спи!

— Донеси бутилка рейнско вино за госпожа Чанъл, а за Бес…

— Бренди! — кресна Бес и насочи към Амбър бърз, яростен поглед.

Амбър й обърна гръб и отиде да седне. Чувстваше се уморена и равнодушна. Тя силно страдаше, понеже знаеше, че никога не е била по-малко привлекателна. Единственото й желание беше да се махне от всички тези хора и да отиде да се наспи, а на сутринта да си вземе хубава топла вана с достатъчно сапунена пяна. О, да можеше отново да бъде наистина чиста!

Блек Джек и Бес започнаха да говорят на езика на подземния свят, от който Амбър знаеше малко думи. Тя чуваше гласовете им, но не се опитваше да разбере какво говореха. Вместо това започна да оглежда лениво мебелировката на стаята. Беше наблъскано с огромно количество маси, столове и столчета. Край стените бяха наредени половин дузина скринове и сандъци, а по тях висяха безброй портрети в тежки златни рамки. Имаше натрупани дори около камината. Някои от мебелите очевидно бяха скъпи, но другите бяха тъй стари, издраскани и изпочупени, че бяха загубили както стойността, така и предназначението си.

Пол донесе чашите и бутилките и те вдигнаха наздравица за успешното бягство през нощта. Сетне Амбър каза на Блек Джек, че е уморена. Той накара Пол да й свети по стълбите до западната спалня. Когато си тръгна, той небрежно я целуна. Това накара Бес да се разгневи и да свъси вежди. Но Амбър се надяваше, че момичето ще постигне своето тази нощ, защото самата тя не желаеше да бъде смущавана.

Амбър седеше в голямо дървено корито, пълно с топла вода и сапун, ловеше въшките и ги пукаше, докато бяха още мокри и неподвижни. Косата й, току-що измита, бе изцедена и завита на върха на главата й. До нея на стол, покрит с бял и златист брокат, седеше Блек Джек и удряше безцелно с един нож по пода между краката си. Амбър махна с ръка към стаята.

— Защо държиш толкова много неща?

Спалнята също беше отрупана с вещи, както гостната долу, и в същия безпорядък. Леглото беше застлано с виолетово кадифе, а покривката на масата беше от жълт атлаз. Няколко от столовете също бяха покрити с виолетово кадифе, а други — с тъмновишнев плат със златни пискюли. На стените висяха най-малко две дузини портрети, множество огледала, имаше три гардероба и два паравана.

— Мама Червената шапчица има заложна къща — каза той. — Къщата е мебелирана с онова, което взема — портретите на дядовците, изглежда, идват първи.

Той се усмихна и вдигна вежди, посочвайки към многобройните стари джентълмени — в корави черни жакети и бели яки, — които гледаха от стените.

Амбър се изсмя. Настроението й се бе повишило. Отново се изпълни с енергия, оптимизъм и самоувереност. Знаеше, че не трябва да седи в корито с гореща вода, защото Сара все казваше, че седенето в топла вода може да предизвика преждевременно раждане. Но се чувстваше така добре, че нямаше намерение да се мръдне поне още половин час.

— Кой живее тук? Има ли някой друг освен Мама Червената шапчица, Бес и Пол?

Коридорът, по който Пол я беше превела, бе дълъг, и къщата, изглеждаше доста голяма.

— Мама Червената шапчица дава под наем четирите излишни спални. Един човек, който изработва фалшиви пари, заема третия етаж, а на четвъртия има школа по фехтовка.

Не за първи път Амбър чуваше за Мама Червената шапчица. Мама Червената шапчица бе изпратила пари за подкуп на пазача в затвора. Току-що бе избрана за кмет на квартала. Предишната нощ бе изслушала едно дело в „Джордж и драконът“. Мама Червената шапчица искаше да я види, щом се облече.

Най-сетне Амбър стана, изсуши се и навлече един от източноиндийските халати на Блек Джек. Двамата се изсмяха, когато видяха как халатът се влачи по пода и ръкавите висят под коленете й. Сетне, като й намигна, Джек отиде до един сандък, извади голяма кутия и я сложи в ръцете й. Амбър я пое и го изгледа въпросително. Той стоеше с ръце в джобовете, поклащаше се на токовете си и широко се усмихваше, очаквайки тя да отвори кутията. Развълнувана при мисълта за подарък, Амбър постави кутията на един сандък, развърза я и захвърли шумящата хартия. Възкликвайки удивена, тя извади една зелена рокля от тафта, с апликации от черно кадифе. Под нея имаше черна кадифена наметка, блуза, фусти, зелени копринени чорапи и зелени обувки.

— О, Блек Джек! Прекрасна е. — Понечи да го целуне и той се наведе доста несръчно, като срамежливо момче, защото се страхуваше да не й причини болка.

— Но как успя толкова бързо?

Госпожа Дарние никога не шиеше една рокля за по-малко от седмица.

— Бях навън рано сутринта. В Хаундсич има един вехтошар, при когото аристократите продават дрехите си.

— О, Блек Джек! Това е любимият ми цвят!

Тя смъкна халата и започна бързо да се облича, като бъбреше през цялото време.

— Прилича на листата на ябълката, която расте пред прозореца на моята спалня. Откъде знаеш, че това е любимият ми цвят?

Миг по-късно обаче на лицето й се изписа разочарование. Роклята не се затваряше над корема й. Когато се погледна в огледалото — нещо, което не бе правила повече от месец, — й се приплака. Стори й се, че е била вечно бременна.

— О! — извика тя гневно и тропна с крак. — Колко грозна изглеждам! Ужасно ми е неприятно да раждам!

Но Блек Джек я успокои, като й каза, че е най-хубавото същество, което е виждал някога, и слязоха долу, за да се срещнат с Мама Червената шапчица. Завариха я седнала на една от масите, с гръб към тях. До лакътя й имаше свещ. Тя пишеше в грамаден тефтер, разтворен пред нея. Когато Блек Джек й заговори, тя се обърна, изправи се веднага и тръгна към тях. Целуна Амбър приятелски по бузата, а после, усмихвайки се на Блек Джек, изрази одобрението си. Той стоеше сияещ от гордост.

— Същинска аристократка, Джек!

После огледа фигурата й.

— Кога го чакате?

— След около два месеца.

Амбър я разглеждаше с удивени очи, изненадана от откритието, че не прилича никак на разпуснатата стара вещица, която бе смятала, че ще види. Всъщност не изглеждаше по-порочна от леля Сара. Мама Червената шапчица бе на петдесет и пет години, но кожата й беше чиста и гладка, а очите й гледаха ясно. По-ниска от Амбър, тялото й стегнато и набито. Всичките й движения издаваха неизчерпаема енергия. Дрехите й бяха прости и спретнати, от памук и вълна, с колосана яка, маншети и престилка. Не носеше никакви накити. Яркочервена шапчица покриваше косите й. Блек Джек бе казал на Амбър, че никога в продължение на десет години не я бил виждал без тази шапчица.

— Аз ще се погрижа за акушерка — каза тя — и ще намерим жена, която да вземе бебето ти.

— Да вземе бебето, но защо? — извика Амбър силно разтревожена.

— Не се безпокой, мила моя — каза благоразумно Мама Червената шапчица. Тонът на гласа й напомни на Амбър за лорд Карлтън и приятелите му.

— Кой би желал твоето бебе да живее във Фрайърс? Повечето от бебетата, които остават да живеят тук, умират още преди да навършат година. Можем да намерим някоя чиста и съвестна жена от село, която да се грижи за детето и да ти позволява да го виждаш, когато пожелаеш. О, това е съвсем задоволително разрешение. Много жени постъпват така — увери я тя, виждайки недоверието на Амбър. — А сега ми кажи цялото си име. — Тя се обърна пъргаво и отиде при своя тефтер.

Блек Джек каза бързо:

— Госпожа Чанъл — само това. Аз ще платя таксата, за нея.

Амбър не бе казала дори на Блек Джек истинското си име. Изглежда, той не държеше да го научи, защото казваше, че и неговото име било измислено и че всеки разумен човек скривал името си в Елсейшия.

— Много добре. Никой тук не се интересува и не желае да се рови в миналото. Блек Джек ми каза, че си била задлъжняла четиристотин лири и искаш да си изплатиш дълга, за да можеш да напуснеш Фрайърс. Не те осъждам — смятам, че си прекалено хубава, за да останеш тук дълго време. Уверявам те, ще ти дам възможност да спечелиш сумата веднага щом можеш да излизаш.

Амбър поиска да попита по какъв начин, обаче Мама Червената шапчица продължи решително:

— Междувременно ще трябва да се потрудим над твоя акцент. Тук, в Лондон, едно провинциално момиче обикновено се приема за глупачка. А това е пречка и за най-добре замислените планове. Мисля, че Майкъл Годфри може да й бъде добър учител, нали, Блек Джек? А сега, мила моя, разположи се удобно при нас и искай всичко, което искаш или от което имаш нужда. Сега ще те оставя. Днес е първо число от месеца и трябва да видя наемателите си.

Тя затвори тефтера, сложи го в едно чекмедже на масата и го заключи с ключ, който извади от джоба на престилката си. Сетне взе наметката си в ръка, усмихна се и на двамата и се отправи към вратата, но се обърна още веднъж, за да изгледа бегло Амбър, поклати леко глава и отбеляза:

— Колко жалко, че бременността ти е така напреднала. Преди три месеца можеше да спечелиш сто лири като девица.

Сега тя вече излезе и въпреки че Блек Джек избухна в сърдечен смях, Амбър се обърна към него с гневен блясък в очите.

— Какво, по дяволите, цели тази старица? Ако си мисли, че ще се измъкна оттук като…

— Не се вълнувай! Тя няма да… аз ще се погрижа за това. Но сводницата си остава сводница. А Мама Червената шапчица е такава сватовница, кълна се, би могла да ожени папата за кралица Елизабет.

Амбър не узна никога истинското име на Мама Червената шапчица. Но беше ясно, че Блек Джек не само я обича, но изпитва силно мъжко възхищение от нейния успех, от твърдата й решителност и способност да оценява и преуспява независимо от всичко, което се случваше на другите. Амбър не можеше да разбере защо жената живее така скромно, щом не й се налага, и защо бе избрала целомъдрения живот след една, както изглеждаше, бурна младост. Поради тези причини чувстваше искрено, ала неизразимо презрение към нея и реши, че все пак не ще да е толкова умна.

Въпреки това Амбър положи усилия, за да се понрави на Мама Червената шапчица. Вярваше, че успява, още повече че Блек Джек решително й бе отказал първия път, когато поиска да й даде достатъчно пари, за да изплати дълга си — и това бе породило разпра помежду им.

— Мисля, че искаш да остана в това проклето място!

— Несъмнено. За какво смяташ, че те измъкнах от затвора. Ти си неблагодарна малка кучка!

— И какво? Кой би желал да остане в тази мръсна дупка през целия си живот! Ненавиждам я! И ще се измъкна! Ако не ми дадеш парите, ще помоля Мама Червената шапчица да ми ги даде. Тя не се нуждае от тях и ще ми заеме четиристотин лири, уверявам те!

Блек Джек бе страхотен великан, който можеше да счупи костите й като клечки за зъби. Вместо това той отметна глава назад и се изсмя.

— Върви и я помоли, щом искаш! Но, повярвай ми, тя ще ти заеме по-скоро четиристотин свои зъба…

XII

Един следобед, докато Блек Джек отсъстваше, Амбър потърси Мама Червената шапчица. Когато си стоеше вкъщи, което не се случваше често, почти винаги бе заета с работа над тефтера си, в който нанасяше дълги редици от цифри и попълваше с дузини полици и разписки. Тогава не обичаше да я прекъсват. Сега, когато Амбър пристъпи, тя й направи знак да мълчи и продължи да изчислява с перото си по цяла редица нечетливо написани цифри, като едновременно движеше и устните си. Най-сетне написа сбора и се обърна към Амбър:

— Какво има, мила моя? Мога ли да сторя нещо за тебе?

Амбър бе подготвила и репетирала предварително своята реч. Но сега извика поривисто:

— Да! Заемете ми четиристотин лири, за да мога да се измъкна оттук! О, моля ви, Майко Червена шапчице, ще ви ги върна, обещавам!

Мама Червената шапчица я погледна хладно за миг, сетне се усмихна:

— Госпожо Чанъл, четиристотин лири е голяма сума. Какво предлагаш като гаранция?

— Но… аз ще ви дам писмена гаранция, каквато кажете. И ще ви ги върна с лихва — добави тя, защото бе узнала, че за Мама Червената шапчица лихвата е всичко. — Ще сторя това, което поискате, но трябва да ги имам!

— Мисля, че не разбираш от лихварство, мила моя. Може да ти се струва, че четиристотин лири е незначителен заем. Това обаче е много голяма сума за заемодателя, и то при единствената гаранция обещанието на едно младо момиче да върне обратно парите. Не се съмнявам в добрите ти намерения, но по-късно ще разбереш, че да се сдобиеш с четиристотин лири е доста по-трудно, отколкото си въобразяваш сега.

Изненадана, разочарована, Амбър беше обхваната от гняв.

— О — извика тя, — вие самата казахте, че имате сто лири за мене!

— Вероятно. Но повече от половината от тези сто лири щяха да бъдат мои за уреждането на сделката, а не твои. Нека бъда откровена с теб. Не си струва да говорим за това. Блек Джек ми заяви решително, че възнамерява да те държи само за себе си. И аз смятам, мила моя, че би трябвало да изпитваш известна благодарност към него. Твоето бягство от Нюгейт му струва триста лири.

— Триста?… О, никога не ми е казвал това!

— И така, смятам, че докато Блек Джек е тука, ние ще те използваме по този начин.

— Докато е тук? Ще заминава ли някъде?

— Не много скоро, надявам се, но един ден ще отпътува нагоре по Тибърн Хил с някоя кола… и не ще се върне.

Амбър я загледа с разширени от ужас очи. Тя знаеше, че той има обгорен ляв палец, което означаваше, че ще бъде обесен за следващото провинение. Въпреки това той бе избягал отново и бе безразсъдно смел, което го правеше почти неуязвим в нейните очи. Сега тя мислеше не за него, а за себе си.

— Това ще сполети всички ни, зная това. Всички ние ще увиснем на въжето!

Мама Червената шапчица вдигна вежди.

— Може би, предполагам. Но има много по-голяма вероятност да умрем от охтика тук, в Елсейшия.

Тя се обърна и взе перото си. Амбър постоя още няколко мига, но разбра, че е отпратена, и се качи по стълбата в своята спалня.

Беше обезсърчена, но не и сразена. Все още възнамеряваше да избяга по някакъв начин и се успокои при мисълта, че е извършила много по-трудното бягство от Нюгейт.

Елсейшия се намираше точно на изток от Темпълските градини. До нея можеше да се стигне откъм градините, като се слезе по тесни, разнебитени стъпала. Понеже беше в ниското и близо до реката, тя беше вечно потънала в гъста, мръсно жълта мъгла, която се спускаше до самата улична настилка, проникваше в костите, засядаше в ноздрите и затрудняваше дишането. Рем Али, където се намираше къщата на Мама Червената шапчица, миришеше на смрадливи гостилници и на луга за пране, употребявана от перачките, които бяха направили улицата свой център.

Дворовете и уличките бяха изпълнени с просяци, крадци, убийци, уличници и длъжници — една необуздана, отчаяна сган, която живееше в постоянна междуособна война, но винаги се съюзяваше, за да отблъсне натрапничеството от страна на стражата или на съдебния пристав. Навсякъде имаше рояци деца — почти толкова много, колкото кучетата и прасетата, — малки, гладни джуджета с хлътнали очи и дрезгави кресливи гласчета. Амбър потръпваше, като ги гледаше, и бързо отвръщаше поглед от страх да не би нейното собствено бебе да бъде белязано преди рождението си, понеже ги бе видяла. Тя чувстваше, че щом живее тук, е напуснала света — единствения свят, който имаше значение за нея, света, където можеше да види отново лорд Карлтън.

Майкъл Годфри, нает от Мама Червената шапчица, за да я учи да говори като лондонска лейди от висшето общество, беше човекът, който я накара отново да зърне бегло живота, за който копнееше сърцето й.

Той бе студент в Мидъл Темпъл, където отиваха синовете на богатите английски семейства, уж за да получат либерално образование, да се научат как да управляват своите имения и да председателстват заседанията, когато наследят бащите си. Мнозинството обаче прекарваше повече време в кръчмите, отколкото в колежа и изразходваше повече пари за жени, отколкото за книги. Подобно на мнозина други, Майкъл бе дръзвал понякога да влезе във Фрайърс, тласкан от любопитство и желание да види как живеят и как изглеждат хората от подземния свят. И като мнозина други идваше тук да сключва заеми, щом начинът му на живот изчерпваше отпусканите суми и той затъваше в дългове. Така се бе запознал с Мама Червената шапчица, легендарната жена магьосница от Елсейшия. Две седмици след пристигането на Амбър той бе нает за неин учител.

Беше двадесетгодишен, среден на ръст, със светлокестенява къдрава коса и сини очи. Баща му бе заможен аристократ от Кент и имаше достатъчно пари, за да създаде на сина си обичайните удобства на своето съсловие. Майкъл бе завършил Уестминстърското училище, за да научи латински и гръцки. На шестнадесет години — възрастта, когато младежите постъпваха в колеж — той бе изпратен в Оксфорд, за да овладее гръцката и римската литература, историята, философията и математиката. Това трябваше да бъде постигнато за три години, защото прекаленото образование не се смяташе полезно за един джентълмен. А преди една година бе записан в Мидъл Темпъл. След двете години, прекарани там, щеше да предприеме обичайното пътешествие в чужбина.

Докато дъждът ръмеше неспирно, тъй като меката зима бе последвана от продължителни дъждове, той и Амбър седяха до огнището в приемната, пиеха силно подправено питие и разговаряха. Тя слушаше жадно и възторжено, разбираше шегите му и бе очарована от нещата, които той вършеше, виждаше и чуваше.

Тя се смееше възхитена, когато слушаше как той и неговите приятели, „добре подредени“, както обичаха да казват джентълмените, съборили будката на стражаря, който дремел вътре, устроили серенада пред публичен дом в Уайтстоун парк и изпочупили всички прозорци, и най-сетне съблекли гола една жена, която срещнали да се завръща късно у дома си заедно със своя съпруг. Банди от млади аристократи скитаха из града всяка нощ, вилнееха и рушаха и бяха страшилище за всички мирни и спокойни граждани, които предпочитаха да бъдат нападнати от главорези или разбойници. Но Майкъл разказваше своите подвизи с такова явно задоволство и охота, че им придаваше характер на най-безобидни, невинни детски лудории.

Той й каза, че през последните три или четири месеца на лондонската сцена се появили жени и сега те излизали във всяка пиеса — прекалено гримирани, дръзко облечени, млади разпуснати жени, някои от които били избрани от благородниците за любовници. Разправи й, че видял как разложените тела на Кромуел, Айртън и Бредшо били извадени от гробовете и обесени с вериги на Тибърн и как техните осолени глави сега били набучени върху коловете на Уестминстър Хол, а късове от труповете им били изложени на пики над седемте градски врати. Той й говореше също за плановете за коронацията на Негово величество, която трябваше да се състои през април и да бъде най-великолепната коронация в историята на британското кралство. Обеща да й опише всяка дреха, всяка скъпоценност, всяка изречена дума и всеки жест, след като ги види.

През това време Амбър губеше и последните следи от своя провинциален акцент. Имаше остър слух, силна памет и вродена способност за подражание; изпитваше пламенна жажда за знания. Тя престана да произнася думите неправилно. Отказа се да псува и възприе по-модерни ругатни. Той я научи на всички правилни начини на запознанство и на няколко френски израза, както и на модното произношение на някои думи. В Уайтхол вулгарността бе на мода и едносрични остри думи украсяваха разговорите на повечето лордове и лейди. Амбър попиваше всичко това, а заедно с него и говора на Елсейшия.

Майкъл Годфри беше убеден, че я обича, и искаше да узнае истинското й име, както и коя е и откъде идва. Тя отказа да му разкаже истината, но украси историята, разказана на Сели Гудмен. Той я взе за такава, каквато се представяше: една наследница от провинцията, избягала от бащин дом с мъж, когото семейството й не харесвало, а сега изоставена от него. Той й съчувстваше извънредно много, възмущаваше се, че жена с нейния благороден произход бива принудена да живее в такава среда, и й предложи да влезе във връзка е нейното семейство. Но Амбър се уплаши и го увери, че те никога няма да й се притекат на помощ в място като Уайтфрайърс.

— Тогава ела с мене — каза той. — Аз ще се грижа за теб.

— Благодаря, Майкъл, бих желала, ако можех, но не мога преди раждането. Господи, не би ли било прекрасна изненада, ако почна да раждам в твоята квартира. Веднага ще те изхвърлят.

И двамата се разсмяха.

— Заплашвали са ме безброй пъти: „Господине, оправете се, или ще бъдете изхвърлен!“ — Той смръщи вежди и изрева драматично. Сетне се наклони внезапно напред и улови ръката й. — Но моля те… след това ще дойдеш ли с мене?

— Не бих искала нищо друго. Но какво ще кажеш на стражаря? Ако ме заловят, ще трябва да се върна в Нюгейт.

Майкъл живееше от сумата, която му се отпускаше и която не можеше да покрие собствените му разходи. Никога не би могъл да изплати дълга й.

— Няма да те хванат. Аз ще се погрижа за това. Ще бъдеш на сигурно място.

Рано сутринта на пети април Амбър се пробуди с тъпа пронизваща болка в гърба. Обърна се, за да се настани по-удобно, и тогава внезапно разбра какво означава това. Тя смушка Блек Джек.

— Блек Джек! Събуди се! Иди кажи на Мама Червената шапчица, че почва! Изпрати да повикат акушерката!

— Какво?

Той изръмжа сънено, не искаше да бъде обезпокояван. Но тя го разтърси, беше обезумяла, защото бе чувала как някои бебета се раждали без никаква подготовка. Той се събуди, изгледа я удивено за миг и бързо започна да навлича дрехите си.

Мама Червената шапчица дойде да я види и сетне тръгна на обичайната си обиколка уверена, че в продължение на няколко часа няма да се случи нищо. Акушерката пристигна заедно с две помощнички, прегледа Амбър и седна да чака. Бес Калъмбайн надзърна веднъж, но бе отпратена, защото съществуваше поверие, че присъствието на човек, когото родилката мрази, ще попречи на раждането. Ала Блек Джек, целият в пот, страдащ поне толкова, колкото и тя, стоеше неотлъчно до нея, като пиеше бренди чаша след чаша.

Най-сетне към четири часа следобед започна да се показва главата на бебето, прилична на сбръчкана червена ябълка. Няколко минути по-късно се роди момче. Амбър лежеше отпаднала и изтощена, единственото, което чувстваше, бе облекчение.

Бебето я разочарова, беше тънко, слабо и червено. По нищо не личеше, че някога ще заприлича на хубавия си баща, макар Мама Червената шапчица да я увери, че след месец-два то ще стане много хубаво. Засега малкото му личице беше изкривено от постоянен плач, защото беше гладно. Амбър искаше сама да го кърми — в провинцията жените, след като се омъжеха, не очакваха да приличат на девици след раждане. Но Мама Червената шапчица изпадна в ужас при тази мисъл и й каза, че никоя модна лейди не ще помисли да си разваля фигурата. Трябваше да потърсят някаква кърмачка. Суетата на Амбър не се нуждаеше от убеждаване и тя се съгласи. Но докато обсъждаха кандидатките, бебето гладуваше.

Бяха необходими четири дни, за да се намери жена, която отговаря на строгите изисквания на Мама Червената шапчица. След това бебето се укроти и през по-голямата част от времето спеше доволно в своята люлка до леглото на Амбър. Тя изпитваше страстна нежност към него, много по-голяма, отколкото си бе представяла, че може да изпитва. Въпреки това се надяваше никога повече да няма друго бебе.

Тя се съвземаше бързо и когато пристигна кърмачката, вече седеше в леглото си облегната на възглавниците. Носеше една от ризите на Блек Джек, понеже се смяташе, че така ще накара млякото в гърдите й да пресъхне бързо. Майкъл Годфри дойде да я посети и донесе на бебето една богато бродирана бяла атлазена рокличка за кръщене, а тя получи и други подаръци. Очевидно Амбър бе спечелила повече приятели във Фрайърс, отколкото си бе представяла.

Една от тях беше Пенелопа Хил, проститутка, която живееше отсреща. Тя беше едра млада жена, чиито претенции за красота се дължаха на косата й, прилична на вързоп от бледожълта коприна, както и на големите гърди, подобни на дини. Ръждиви петна от пот се виждаха под мишниците на зацапаната й рокля от синя тафта и цялото й тяло излъчваше някакво странно приканващо обещание за наслади. Беше разпусната и цинична и гледаше на всички мъже със забавно презрение. Тя предупреди Амбър, че жената няма изгледи за успех в този мъжки свят, ако не може да превърне техните слабости в свое преимущество.

За Амбър подобен философски съвет имаше обаче по-малко значение в сравнение с практичните сведения по един въпрос. От Пенелопа разбра, че има много начини за избягване на честите забременявания или аборти. Щом се сдоби с тия познания, Амбър се учуди как може да е била толкова глупава и да не се досети по-рано. Сега тези средства й се струваха очевидни.

Когато бебето стана на две седмици, бе кръстено с едно-единствено име: Брус. Обичайно бе да се даде на незаконно дете презимето на майката, но тя не можеше да даде своето, а не искаше да използва името на Люк Чанъл. После устроиха угощение по случай кръщенето. На него присъстваха: Мама Червената шапчица, Блек Джек, Бес Калъмбайн, Майкъл и Пенелопа Хил, един италиански благородник, който бе избягал от своята родина по неведоми причини и който не знаеше нито дума английски, фалшификаторът на пари от третия етаж със своята съпруга, двамата мъже, които придружаваха Блек Джек по време на неговите набези извън града — Джими Устата и Синята кожа — и цяла сбирщина от джебчии, мошеници и длъжници. Докато мъжете пиеха и играеха карти, жените седяха и обсъждаха бременността и абортите със същия жаден интерес, с който ги бяха разисквали в Меригрийн.

Седмица след това дойде жената, която Мама Червената шапчица бе наела, за да вземе бебето. Казваше се госпожа Чивъртън, женена за селянин от Кингсланд — малко селце на две мили и четвърт от Лондон или почти на четири мили от Уайтфрайърс. Амбър я хареса и веднага почувства доверие към нея, защото бе виждала много такива жени. Тя се съгласи да й плаща по десет лири годишно, за да храни и да се грижи за Брус. Даде й пет лири отгоре, за да й носи бебето да го вижда, когато пожелае.

Никак не искаше да се раздели с него и щеше да го задържи при себе си в Уайтфрайърс, ако Мама Червената шапчица не я бе убедила, че то ще умре в такова нездравословно място. Обичаше го, защото беше нейно собствено, но може би по-скоро защото беше на Брус Карлтън. Той бе изчезнал още преди осем месеца и въпреки силните чувства, които още изпитваше към него, той се превръщаше във все по-нереален образ. Бебето — живо и съществено доказателство за неговото съществуване, бе единственото нещо, което я убеждаваше, че изобщо го бе познавала. Брус Карлтън й се струваше като копнеж, като сън, който почти се бе осъществил.

— Ще ме уведомиш веднага, ако се разболее, нали? — каза тя загрижено, като сложи бебето в ръцете на госпожа Чивъртън. — Кога ще го донесеш да го видя?

— Когато кажете, мадам.

— Идната събота, удобно ли е?

— Добре, мадам.

— О, моля те, доведи го! Да не го простудиш и да не го оставяш гладно!

— Да, мадам, разбира се.

Блек Джек отиде да я придружи до наетата за целта кола. Когато се върна, завари Амбър сама, седнала на един стол до масата, зареяла тъжно поглед в пространството. Седна до нея и взе ръцете й в своите. Гласът му беше закачлив, но изпълнен със съчувствие.

— Хайде, миличка! Каква полза да се унива и въздиша? Малкият е в добри ръце, нали? Ти не би желала да остане тук. Кажи, нали?

Амбър го погледна.

— Не, разбира се, не. Но… — Тя се опита да се усмихне.

— Така е по-добре! Слушай, знаеш ли какъв ден е днес?

— Не.

— Днес е денят на коронацията на Негово величество. Той ще премине на кон през Сити, на път за Тауър! Не би ли искала да го видиш?

— О! Блек Джек! — Цялото й лице засия от нетърпение. След това внезапно се помрачи. — Но не можем… — Започнала бе да чувства, че тук, в Уайтфрайърс, е също такава затворничка, както и в Нюгейт.

— Разбира се, че можем. Аз ходя в Сити всеки ден. Сега побързай. Облечи се и ще потеглим. Вземи си маската и наметката — извика той подире й, когато тя забързано тръгна да се приготвя.

Амбър напускаше Елсейшия за пръв път, откакто бе дошла тук преди два месеца и половина. Сега бе тъй развълнувана, както в деня, когато бе видяла Лондон. В продължение на седмици небето бе синьо, а въздухът свеж и чист. Свеж ветрец носеше над града уханието на далечните поля. Улиците, по които трябваше да мине шествието на краля, бяха покрити с чакъл и заградени от двете страни. Градското опълчение бе строено в редици, за да задържа нетърпеливо напиращите тълпи. Великолепни триумфални арки бяха издигнати по ъглите на четирите главни улици и както предишната година от всяка къща се вееха знамена и килими. По прозорците и балконите се бяха натрупали жени, които хвърляха цветя.

Блек Джек водеше Амбър през тълпата, избутваше с лакти едни, вдигаше ръка пред лицата на други, докато най-сетне застанаха в най-предната редица. Тя изпусна маската си, която се крепеше на копче, стискано между зъбите, и не можа да се наведе да я вдигне. Блек Джек не забеляза нищо, а и тя в своето вълнение скоро забрави, че маската е изчезнала.

Когато стигнаха до мястото, откъдето можеха да гледат, край тях бавно се заточиха големи позлатени каляски, в които седяха благородници във великолепните одежди на членове на парламента. Амбър ги гледаше с разширени очи, удивена като дете, и подсъзнателно се взираше във всяко лице, но не видя лорд Карлтън. Преди една година той бе яздил е верните кавалери, които се завръщаха от изгнаничество отвъд морето. Но когато кралят наближи, забрави дори Брус.

Негово величество беше на кон. Кимаше с глава и се усмихваше, докато яздеше, а хората протягаха ръце и се опитваха да докоснат него или снаряжението на коня му. От време на време вниманието му биваше привличано от някоя хубава жена, която се намираше нейде сред тълпата. И така погледът му се спря веднъж, сетне втори път на една девойка, чиито златистокафяви очи го наблюдаваха с пламенно възхищение и благоговение. Устните й се полуразтвориха, когато, затаила дъх, срещна неговия поглед. А когато мина покрай нея, той се усмихна със своята бавна, ленива усмивка, която — за неговото скептично изражение — бе странно нежна. Девойката го проследи с поглед, но той не се обърна.

„О — мислеше си Амбър, зашеметена от опиянение. — Той ме погледна и се усмихна. Кралят ми се усмихна!“ В своето вълнение дори не забеляза камилата, която тромаво крачеше натоварена с обшити с брокат кошове, от които малко момче от Източна Индия хвърляше перли и подправки сред тълпата.

Мургавото и мрачно лице на краля, както и изразът на очите му останаха запечатани в душата й часове наред така живи, както в мига, когато го бе зърнала. Сега тя бе повече от всякога недоволна от живота си в Убежището. Светът, който почти бе забравила, отново я зовеше като някаква стара любима мелодия и тя копнееше да откликне, но не смееше. О, ако можеше да се измъкне някак от това свърталище!

Същата вечер седяха на трапезата четиримата: Бес, навъсена и унила, задето не бе отишла да види шествието; Амбър, която ядеше мълчаливо, потънала в мислите си, и Блек Джек, който се смееше, показвайки на Мама Червената шапчица четирите часовника, които бе откраднал. Амбър слушаше разговора, но не обръщаше внимание на онова, което се говореше, докато не чу гневните възражения на Бес.

— А аз, за бога? Какво да правя аз?

— Ти можеш да останеш тук тази вечер — каза Мама Червената шапчица. — Не е нужно да идваш.

Бес тръшна ножа на масата.

— Някога бях нужна! Но сега, когато дойде госпожа еди-коя си, се оказвам ненужна като огледало след сипаница! — Тя отправи ядосан поглед към Амбър.

Мама Червената шапчица не й отговори, но се обърна към Амбър:

— Помни какво ти казах и преди всичко не изпитвай неудобство. Блек Джек ще бъде там в случай, че имаш нужда от него. Опичай си ума и няма да сбъркаш.

Ръцете на Амбър изстинаха, сърцето й заби силно. През време на разискванията и подготовката за нападенията винаги й се струваше, че просто играе и никога не ще бъде необходимо да върши всичко това. А сега внезапно — когато най-малко бе очаквала — бе настъпил краят на играта. Мама Червената шапчица възнамеряваше наистина да я изпрати. Амбър започна да усеща въжето около врата си.

— Нека Бес отиде, щом й харесва — извика тя. — Нямам особено желание за тази работа. Миналата нощ отново сънувах Нюгейт.

Мама Червената шапчица се усмихна. Тя никога не губеше хладния си разумен тон и държане.

— Мила моя, несъмнено знаеш, че сънищата се тълкуват наопаки. Хайде, хайде, очаквам големи неща от тебе — не само заради твоята красота, но и заради твоя дух, който, смятам, ще те води неустрашимо през всички приключения.

— Неустрашим дух. Глупости! — изръмжа Бес.

Амбър я погледна остро и хладно, а след това стана. Без да каже нито дума повече, напусна стаята и се качи горе, за да вземе наметката и маската си, да напудри лицето си и да сложи малко червило. След няколко минути слезе долу и завари Бес и Блек Джек да се карат. Бес бъбреше яростно, въпреки че той се беше излегнал в креслото с бутилка в ръка и не й обръщаше внимание. Като видя Амбър на вратата, се усмихна и стана. Бес се обърна.

— Ти! — изкрещя тя. — Ти си причината за всичките ми беди! Ти, мръсна съблазнителка! — Тя грабна внезапно една солница от масата и я захвърли на пода. — Дявол да те вземе! — Обърна се и излезе от стаята, ридаейки.

— О! — извика Амбър, гледайки разсипаната сол с тревожен поглед. — Ние сме прокълнати. Не бива да ходим!

Блек Джек, който бе подгонил Бес, й нанесе такъв удар с голямата си ръка, че почти я повали.

— Проклета уличнице, какво се бъркаш! — изкрещя той. — Ако не успеем, ще ти отрежа главата!

Мама Червената шапчица се надсмя над суеверните страхове на Амбър и я увери, че това не може да бъде поличба, защото е сторено умишлено. Даде им някои последни напътствия. Блек Джек изпи чаша бренди и макар че Амбър все още да се колебаеше и безпокоеше, те потеглиха. Но щом се изкачиха по стъпалата и навлязоха в Темпълските градини, тя забрави страховете си. Почна да изпитва възбуда и нетърпение пред предстоящото приключение, каквото и да бъдеше то. Бес и хвърлената солница вече бяха забравени.

ХІІІ

В Сити камбаните биеха и разпалени огньове озаряваха небето. Всички къщи бяха ярко осветени и весели тълпи изпълваха улиците. Каляски гърмяха сред смехове, песни и музика. Кръчмите бяха пълни и странноприемниците връщаха посетителите. Повтаряше се нощта на Реставрацията.

„Кучето и яребицата“ беше модна кръчма, която се намираше на Флийт стрийт. Посещаваха я главно джентълмени и добре облечени, прекалено гримирани уличници, които ги проследяваха до жилищата им. Тази вечер бе пълно. Всички маси бяха заети от мъже, а ония, които идваха с жени, обикновено ги водеха горе, в някоя отделна стая. Прислужниците сновяха между посетителите с табли, върху които имаше бутилки, чаши и халби с пенливо пиво. На една маса пееха младежи. В ъгъла скрибуцаха няколко цигулари. Никой не ги слушаше. Точно когато Амбър се изправи на вратата, четирима младежи, пияни и възбудени, тръгнаха навън. Те отиваха да се бият на дуел заради някакво незначително недоразумение или въображаема обида. Сблъскаха се с нея, но продължиха, без да си дават труд да спрат или да се извинят, макар че ако се съди по дрехите им, очевидно бяха джентълмени.

С домино и вдигната качулка, Амбър се загърна надменно в наметката си и отстъпи настрана. Когато те изчезнаха, тя застана на прага и започна да оглежда задимената зала, сякаш търсеше някого. Не след дълго съдържателят се доближи до нея:

— Мадам!

По държането му се разбра, че той я взима за такава, каквато трябваше да изглежда: една лейди от Ковънт Гардън. А и тя самата се чувстваше такава. Бе прекарала с часове на прозореца си в „Роял Сарасин“ и „Розата и венеца“, наблюдавайки как тези дами влизат и излизат от своите каляски, как разговарят с лакеите и как си служат с ветрилата. Бяха самоуверени, небрежни дами, уверени в света и в своето място, винаги малко пренебрежителни към онези, които живееха извън него. Но тя не само им подражаваше, за да се преструва успешно, че е лейди. Тяхното отношение към живота й изглеждаше съвсем естествено.

— Търся един джентълмен — каза тя ниско. — Имахме среща тук. — Амбър едва погледна съдържателя. Очите й блуждаеха из залата.

— Може би ще успея да ви помогна да го намерите, мадам? Как е облечен? Как изглежда?

— Много висок, черноок. Мисля, че носи черен костюм със златни нашивки.

Съдържателят се обърна и започна да разглежда залата.

— Дали не е онзи джентълмен? На последната маса, вдясно?

— Не, не е. Представете си, този негодник закъснява! — Ветрилото й затрепери от раздразнение.

— Съжалявам, мадам. Може би ще предпочетете да почакате на по-уединено място.

— Бих предпочела, но в такъв случай той може да не ме забележи. Не бива да се бавя — нали разбирате?

Той трябваше да схване, че тя е омъжена жена, дошла на среща с любовника си, и се страхува да не я види съпругът й или някой познат.

— Отведете ме на някое затулено място. Ще почакам този негодник няколко минути.

Съдържателят я преведе през залата, като си пробиваше път през разгорещената шумна тълпа, и Амбър почувства, че както бе скрита от глава до пети, няколко от кавалерите се извърнаха и я изгледаха. Парфюмът й беше замайващ, а наметката — която Блек Джек бе откраднал от някоя лейди от висшето общество — загатваше за богатство. Съдържателят я настани на маса в най-отдалечения ъгъл; тя отказа да поръча нещо за пиене, но сложи в ръката му една сребърна монета.

— Благодаря ви, сър.

Сядайки, Амбър остави наметката й да се разгърне точно толкова, колкото да открие част от дълбокото й деколте, разтвори ветрилото си, въздъхна отегчено и сетне хвърли бърз, небрежен поглед наоколо. Срещна няколко чифта очи, няколко усмивки, едно нагло ухилено лице и веднага наведе клепачи. Не биваше да я вземат за проститутка.

Сега се радваше, че е дошла. Кръвта заигра във вените й. Искаше единствено това — това да бе действителният живот, а не само роля, която играе.

В разстояние на четвърт час огледа всички и си избра един млад човек, очевидно подходящ за целите й. Той седеше на една маса на седем-осем стъпки от нея и играеше карти с четирима партньори, но постоянно извръщаше глава към нея и я поглеждаше. Във време, когато порядъчните жени се явяваха маскирани на обществени места, мъжът трябваше да се научи да съди за красотата по много дребни подробности — цвета и оттенъка на някоя къдра, измъкнала се изпод качулката, блясъка в очите през тесните процепи на маската, извивката на хубавата уста. Сега, когато отново усети очите му върху себе си, Амбър погледна към него и едва доловимо се усмихна — а после веднага извърна поглед. В същия миг той сложи картите на масата, бутна стола си назад и тръгна към нея с неуверена стъпка.

— Госпожо!

Той млъкна вежливо, за да не изхълца.

— Госпожо? Ще ми позволите ли да ви предложа чаша вино?

Амбър, която гледаше в друга посока, се извърна привидно изненадана.

— Господине?

Момчето се смути.

— О, съжалявам, ваше благородие, не исках да ви обидя — хлъцна, — но си помислих, че може би сте самотна…

— Чакам един приятел, господине. Никак не съм самотна. И ако ме взимате за уличница, грешите напълно. Мисля, че ще имате успех при онази госпожа — ей там.

С ветрилото в ръка, тя посочи към една немаскирана жена, която току-що бе влязла и стоеше, разглеждайки залата. Наметката й бе разтворена и разкриваше две почти разголени гърди. Когато той отклони погледа си, Амбър забеляза, че има четири пръстена, златни копчета на палтото с малки диаманти в средата, че ножницата на сабята му е сребърна и че носи голям скъп кожен маншон, прикрепен към широк атлазен пояс.

Той й се поклони гордо и хладно.

— Извинете. Това не е по вкуса ми, уверявам ви. Ваш покорен слуга, госпожо.

Той се обърна и се готвеше да си тръгне, но Амбър го задържа.

— Господине!

Той се обърна и тя му се усмихна. Златистокафявите очи го милваха с погледа си.

— Простете грубостта ми. Изглежда, чакането е изострило нервите ми. Приемам предложеното вино и ви благодаря.

Той се усмихна, като веднага й прости. Повика прислужника и поръча шампанско за нея и бренди за себе си. Каза й, че се нарича Том Бътърфийлд и е студент в Линкълнз Ин. Но когато се опита да узнае коя е тя, Амбър охладня и стана резервирана, намеквайки, че е твърде известна, за да се осмели да каже името си. И по начина, по който я гледаше, разбра, че се опитва да я познае, като се пита дали не е лейди Хикс или графиня Игрек. Младежът си въобразяваше, че изживява голямо приключение.

Те отпиваха от чашите и вяло бъбреха. А когато една малка продавачка на херинги застана до масата и ги попита дали може да изпее една песен за госпожата, и двамата се съгласиха. Момиченцето вероятно бе десет или единадесетгодишно — бедно, с мръсни ръце, сплетени руси къдри и пробити обуща. Но гласът му бе изненадващо ясен и чист, от него се излъчваше някаква жизнерадост, освежителна като вкуса на портокал върху засъхнал език.

След като свърши, Том Бътърфийлд щедро й даде няколко шилинга, несъмнено за да направи впечатление на нейно благородие.

— Имаш хубав глас, дете. Как се казваш?

— Нел Гуин, сър. Благодаря, сър. — Момиченцето се усмихна и на двамата, поклони се и изчезна сред тълпата, като се спря пред една маса на другия край на залата.

Амбър бе започнала да проявява явни признаци на нетърпение.

— Какви досадни същества сте вие, мъжете? — извика тя най-сетне. — Как, по дяволите, смее да постъпва така с мене? Ще го накарам да заплати за това, уверявам ви!

— Човек, който оставя ваше благородие да чака, трябва да е неграмотен простак — съгласи се Том Бътърфийлд трезво, въпреки че погледът му беше помътнял и имаше вид на полузаспал.

— Е, той не ще постъпи така втори път, можете да бъдете уверен! — Тя започна да събира вещите си: маншона, ветрилото и ръкавиците. — Благодаря за питието, господине. Сега ще си вървя.

Тя изпусна едната си ръкавица и понечи да се наведе, за да я вдигне. Той се наведе едновременно с нея, за да й я подаде, и впери поглед в корсажа й. Когато се изправи, той се клатеше на нозете си. Тръсна силно глава, за да я избистри.

— Позволете ми да ви изпратя до каретата ви, госпожо.

Те излязоха навън. Том Бътърфийлд вървеше тържествено по петите й, като не обръщаше внимание на подсвиркванията на приятелите си.

— Къде ви е каретата, госпожо?

— Но, моля ви, господине, дойдох с наета кола — отвърна тя, загатвайки, че една лейди, която отива на среща, не би била така глупава да ползва своята собствена карета, защото може да бъде видяна и издадена.

— Мисля, че ей там стои една кола за наемане. Бихте ли я повикали вместо мене?

— Протестирам, госпожо. Жена като вас да пътува нощем с подобна кола? Нито дума! — Той предупредително заклати пръст към нея. — Моята карета е точно зад ъгъла. Моля, позволете да ви отведа до дома ви. — Той доближи пръсти до устата си и свирна.

Те се качиха и каретата потегли, като се тръскаше по Флийт стрийт към Стренд. Сега Том Бътърфийлд седеше в своя ъгъл, като тихо хълцаше от време на време и се държеше за ремъка до прозореца. Опасявайки се да не заспи, Амбър се обърна към него:

— Все още ли не ме познахте, мистър Бътърфийлд?

— Не, госпожо. Дали имам честта да ви познавам? — Тя почувства как той се наведе към нея, сякаш се опитваше да я види в мрака.

— О, вие често отправяхте поклони и усмивки към мене в театъра.

— Как така, наистина ли? Къде седяхте вие?

— Къде? В ложа, разбира се! Никоя лейди от висшето общество не седи другаде. — Нейният тон изразяваше възмущение. Гласът й все пак беше закачлив.

— Кога бяхте там за последен път?

— О, може би вчера. А може би завчера. Не си ли спомняте как една лейди ви се усмихваше любезно? Господи! Никога не ми е минавало през ума, че ще ме забравите така бързо — след всички влюбени погледи, които ми хвърляхте.

— Не съм забравил. Оттогава мисля само за вас. Вие бяхте на първия ред в кралската ложа преди три дни, облечена в красива рокля и с висока прическа, а погледът ви бе пълен с копнеж, какъвто не съм виждал през живота си. О, не, госпожо, не съм забравил — не! Тъй силно съм очарован от вас, кълна ви се. Влюбен съм във вас, госпожо!

Колкото повече той се разгорещяваше, толкова Амбър ставаше по-плаха. Тя се отдръпна по възможност по-далеч, тихо се засмя, а той понечи да я докосне. Те започваха да се боричкат, отначало тя отстъпи малко, когато той се опита да я притегли към себе си. От гърдите й се изтръгна уплашен вик, когато ръката му се плъзна под корсажа и улови едната й гърда. Той дишаше тежко. Амбър усещаше неприятния му дъх в лицето си. Внезапно тя му залепи шумна плесница.

— За бога, на какво прилича това, господине? Така ли се отнасяте с личност от висшето общество?

Внезапно смутен, изтрезнял от плесницата, той се отдръпна.

— Простете, госпожо. Страстта ме накара да забравя възпитанието си.

— Наистина, така е! Не съм свикнала на такъв вид ухажване!

— Моите най-смирени извинения, госпожо. Но аз ви обожавам от дълго време.

— Откъде знаете? Може би съвсем не съм дамата, която вие си представяте.

— Невъзможно! Вие сте дамата, която си представям. Наистина, госпожо, такава гореща страст изпитвам към вас…

Той отново посегна и те започнаха да се борят както преди. В това време каретата спря.

— По дяволите! — промълви той, докато тя го отблъскваше.

— Стойте мирно, господине, за бога! — Тя започна да оправя дрехите си, вдигна корсажа си и приглади косата си.

Тогава вратата се отвори и Том, залитайки, излезе навън. Той подаде ръка, за да й помогне да слезе.

Къщата, пред която бяха спрели, беше нова. Тя се намираше на Боу стрийт, само през една улица от площад „Ковънт Гардън“. На вратата той я прегърна, за да я целуне отново, но тя извади ключа от маншона си и го пъхна в ключалката.

— Съпругът ми отсъства тази вечер — промърмори тя. — Господин Бътърфийлд, бихте ли влезли, за да изпиете чаша вино с мене?

Тя бутна вратата и влезе вътре. Той я последва, като вървеше непосредствено зад нея. Но когато поиска да я задържи в коридора, тя се освободи и продължи нагоре по тъмното стълбище, после отиде до една друга врата и я отвори. Влезе вътре първа и се обърна. Той се усмихваше вперил в нея очи, пълни с очакване. Гореше свещ и пръскаше достатъчна светлина, за да се вижда. Ала когато тежкият топуз на Блек Джек се стовари върху главата му, усмивката застина на устните му, очите угаснаха и той се строполи на пода, сгъвайки се като дърводелски метър. Неволно Амбър нададе слаб писък, поставяйки ръка върху устата си, защото укорителният поглед, който бе съзряла в очите му, я изпълни с угризения.

Блек Джек обаче бе мушнал отново топуза в джоба си и сега, клекнал до него, режеше връвта от котешки черва, с която бяха зашити копчетата на палтото му. Докато тя стоеше и гледаше, той вършеше сръчно работата си. Обърна го, за да среже копчетата и на гърба, измъкна пръстените, окачи сабята и маншона, пребърка джобовете. Но когато от косата му започна да се стича тънка струйка кръв, която полази по слепоочието, Амбър простена гласно:

— О! Ти си го убил!

— Шшт! Нищо му няма. — Той вдигна очи към нея и й се усмихна, показвайки зъбите си. — Какво има, миличка? Да не си се изплашила от малко кръв? Счупената глава ще му бъде урок за следващия път — ако ние не бяхме натупали този надут, млад франт, някой друг щеше да стори това. Погледни! — Той вдигна един златен часовник. — Петнадесет лири, ако не и повече. Нужна е добра стръв, за да се улови голяма риба. А сега хайде да се измитаме оттук.

Той бе вързал китките и глезените на младия мъж и те тръгнаха да си вървят.

Амбър спря, за да хвърли още един поглед назад, но Блек Джек я задърпа бързо по задното стълбище, после я качи в наетата кола, която ги чакаше.

Леко постигнатият успех тази нощ подейства насърчително на Амбър. Сега тя повярва, че ще може скоро да се сдобие с достатъчно пари, за да напусне Фрайърс. А и всичко в приключението й се бе понравило — с изключение на тежкия удар, нанесен на Том Бътърфийлд, за чието състояние тя все още се тревожеше, понеже имаше угризения. След като изпи сутрешната си чаша бира, донесена от тромавата Пол, тя навлече домашната си роба и слезе долу. Мама Червената шапчица и Блек Джек бяха в гостната и разговаряха. И двамата в отлично настроение.

Амбър ги поздрави весело и на влизане им махна с ръка. Изпитваше увереност и чакаше да получи поздравления. Мама Червената шапчица й се усмихна топло.

— Добро утро, мила моя! Блек Джек току-що ми разказа как отлично си се справила миналата нощ. Той каза, че си струвало да види човек как си завела младата жертва в капана. Сега и ти самата виждаш колко е лесно и безопасно, нали?

Като смяташе, че сега те имат нужда от нея, Амбър бе склонна да се покаже независима. Тя вдигна рамене.

— Предполагам, че да. Е… — Тя протегна ръка. — Дайте ми моя дял.

— Как така, мила моя, този път няма нищо за тебе. Твоя дял приспаднах от сметката ти.

— От сметката ми?

— Разбира се. Да не мислиш, че яденето, жилището и раждането не струват нищо.

Тя отключи чекмеджето, където държеше тефтера си, извади един четливо написан лист и го подаде на Амбър, която го зяпна за миг вцепенена. Тя не знаеше какво пише в него, но беше ужасена от мисълта, че никаква част от парите, които бяха откраднати с нейна помощ, не беше нейна. Защото никога не бе очаквала, че ще плаща тези разходи, за които Мама Червената шапчица говореше сега. Чувстваше, че я бяха измамили, и това я разгневи. След миг тя вдигна очи и отвори уста, за да заговори, но тогава видя Мама Червената шапчица да сваля плаща си от закачалката, където висеше окачен. Тя го облече и излезе.

— На!

Амбър пъхна сметката в ръцете на Блек Джек.

— Прочети ми я!

Той я взе и започна да чете бавно отделните точки. При всяка нова точка бръчката между веждите й се задълбочаваше. Ето я забъркана в чудесна каша! Вместо да има по-малко дългове, сега тя бе задлъжняла повече от всякога. Обхвана я дълбоко отчаяние.

Сметката бе направена подробно и точно:

Разходи | Лири | Шил. | Пенса
1. За 3 месеца квартира и храна | 30 |  |
2. Комплект бельо за легло на новородено | 4 | 4 |
3. За свещеника при кръщавката на бебето | 2 | 10 |
4. Заплатено на акушерката | 3 | 3 |
5. За угощение при кръщавката | 6 |  |
6. За дойката за 15 дни | 1 |  |
7. На госпожа Чивъртън | 10 |  |
8. На госпожа Чивъртън, да донася детето, когато бъде помолена | 5 |  |
9. На шивачката за поправка на зелената рокля |  | 6 | 2
Всичко лири | 62 | 3 | 2

— Господи! — извика Амбър разярена. — Изненадана съм, че не ми иска пари и задето употребявам гърнето й!

Блек Джек се усмихна.

— Не се безпокой. Ще стори и това.

Амбър се сърдеше на Блек Джек не по-малко отколкото на Мама Червената шапчица. Защото той можеше да заплати сметката й — а също и дълга, — без каквото и да било затруднение. Неговият отказ така я бе разгневил, че тя загуби всякакво чувство на благодарност, задето е вън от Нюгейт. Амбър би заложила някои от скъпоценностите, които той й бе дал. Но това нямаше да бъде достатъчно за погасяване на целия дълг. А ако част от скъпоценностите изчезнеше, тя знаеше, че не ще получи други. Струваше й се, че ще остане в Уайтфрайърс завинаги.

И така, когато на другия ден следобед дойде Майкъл Годфри и я помоли отново да избяга с него, тя се съгласи, без да се поколебае нито за миг.

— Почакай тук. Веднага ще се върна. Искам да взема плаща си, а имам и една нова рокля. — И тя изхвръкна от стаята.

Майкъл викна подире й:

— Остави! Ще ти купя друга.

Тя обаче се престори, че не чува, и продължи да тича, защото имаше няколко неща, които искаше да вземе със себе си — едно дантелено ветрило, чифт зелени копринени чорапи, фалшивите златни обици и папагала. Изтича в стаята — къщата бе празна, Амбър искаше да се махне, преди да се е завърнал някой, — хвърли всичко в един чаршаф и го завърза набързо.

— Хайде — каза на папагала. — Омръзна ни това проклето Убежище.

С клетката в едната ръка и вързопа в другата тя забърза надолу по стълбата. Но на половината път се спря и зяпна, защото вратата се отвори и на прага застана Блек Джек. Огромното му тяло затули светлината.

Тя извика гневно:

— Джек!

Долу бе тъмно и тя не можеше да види израза на лицето му, но гласът му беше дълбок и дрезгав.

— Значи искаше да се измъкнеш?

Той тръгна бавно нагоре по стълбите към нея. Тя бе неспособна да стори друго, освен да стои там безпомощно, вперила поглед в него и да чака. Внезапно изпита страх. Бе го виждала да излиза от кожата си, предизвикан от Бес, и знаеше, че може да буйства.

— Ах, ти, неблагодарна малка кучко, би трябвало да ти строша кокалите за това…

В миг храбростта й се възвърна.

— Махни се от пътя ми! — извика тя. — Ще напусна това мръсно място! Няма да остана тук, за да увисна с вас на бесилката!

Сега той беше точно под нея. Тя виждаше лицето му. Тънката горка устна беше опъната над зъбите, очите потъмнели искряха.

— Ще останеш тук, докато аз искам. Качвай се горе сега. Качвай се ти казвам!

Те останаха така един дълъг, безкраен миг, втренчени един в друг. Сетне внезапно тя го ритна по пищялките и се хвърли напред срещу ръката му, като се опитваше да си пробие път.

— Майкъл! — извика тя.

Внезапно Блек Джек се изсмя. Той я вдигна с една ръка, метна я на рамо и тръгна нагоре по стълбите.

— Майкъл! — повтори той презрително. — Какво може да ти помогне това чучело? — Той се засмя отново с гръмотевичен рев, който отекна нагоре по тясното стълбище. Сякаш не забелязваше, че Амбър крещи яростно, рита и го бие с пестници.

Когато стигна спалнята, той я тръшна на пода така силно, че тя усети разтърсване от петите до главата си. Амбър се съвзе бързо.

— Бог да те убие, Блек Джек Малърд! — ревна тя. — Искаш да ме заставиш да стоя тук, докато ни заловят всички! Но аз няма да остана, чуваш ли? Ще се измъкна, та ако ще…

Тя тръгна отново към вратата така разярена, че би избягала от Уайтфрайърс, за да се хвърли в ръцете на първия стражар, който я види.

Той протегна едната си ръка и я улови, когато тя се канеше да излезе, дръпвайки я грубо към себе си така лесно, сякаш беше кукла, купена на Свети Вартоломеевския панаир.

— Престани, малка глупачке! Дрънкаш като празна воденица! Не ще напуснеш Фрайърс, докато аз съм тук. Когато ме няма, прави каквото си щеш — но аз не съм дал триста лири да те измъкна от Нюгейт, та друг мъж да те използва!

Тя го изгледа с удивени очи, изненадана и ядосана, защото вярваше, че той е влюбен в нея. Дълго време мислеше, че е много лесно за една жена да използва влюбения в нея мъж. Сега схвана, че единствената разлика между нея и Бес бе, че тя беше по-млада и по-красива и очевидно му доставяше по-голяма наслада в леглото. Честолюбието й бе дълбоко наранено и тя го намрази изведнъж със страшна сила.

Когато му отвърна, гласът й беше нисък и възбуден, пълен с яростно презрение.

— О, ти, ненаситен хищнико! Джек Малърд, презирам те! Надявам се, че ще те заловят! Надявам се, че ще те обесят и ще те насекат на късове!… Надявам се… О-о!…

Тя се завъртя, тръшна се на леглото и избухна в ридания. Миг след това чу, че вратата се затваря. Амбър остана в стаята си през целия ден, като отказа да вечеря, и все още бе сърдита на другата сутрин, когато похлопаха на вратата й. Мислейки, че това вероятно е Блек Джек, който идваше с някакъв подарък, за да я моли за прошка и да се сдобри с нея, тя му извика да влезе. Амбър седеше пред тоалетната масичка, като чистеше ноктите си, и се обърна едва когато видя лицето на Бес в огледалото.

— Какво правиш тук?

Бес се оказа неочаквано любезна и мила.

— Дойдох да ти кажа добро утро.

Амбър си помисли, че тя по всяка вероятност е дошла, за да злорадства, понеже е прекарала нощта с него. И отново се извърна. Но сега Бес се надвеси над рамото й.

— Чух ви двамата с Джек, че вчера подир обяд…

— Нима?

— Ако действително желаеш да напуснеш Фрайърс — ако обещаеш, че ще си отидеш и никога не ще се върнеш, аз мога да ти набавя тези пари.

Амбър скочи на крака, протягайки едната си ръка, за да сграбчи китката на Бес.

— Ако обещая, че ще си отида!… Боже мой! Аз ще си отида така бързо, аз ще… Къде са парите?

— Парите са мои. Спестих ги, за да ги имам в случай, че потрябват на Блек Джек. Мама Червената шапчица ми ги пази, но аз мога да ги получа до утре вечерта. Ще ги сложа в сандъка с храната в кухнята.

Парите обаче не бяха оставени там и когато Амбър видя Бес, тя имаше морава синина на едното око и едната си страна, а долната й устна беше подута — очевидно Блек Джек бе разкрил заговора. След това Бес не си даваше вече труд да скрива своята омраза и ревност и само няколко дни по-късно Амбър завари котката с няколко смарагденозелени пера по муцуната и лапите. Бес твърдеше, че е напълно невинна и че няма нищо общо с престъплението на котката. Но Амбър държеше винаги клетката на папагала на безопасно място, където не може да бъде достигната, и знаеше, че нещастното малко птиче не е било хванато без човешка помощ.

XIV

Въпреки първоначалното си намерение Амбър откри, че не е възможно да остане вечно в обтегнати отношения с Блек Джек. Тя твърде много зависеше от него. И затова, макар че продължаваше да храни ненавист към него, след четири-пет дни те изглеждаха близки както преди.

Тя бе заявила на Мама Червената шапчица и на останалите, че никога не ще рискува вече главата си за такава нищожна цена — дванадесет лири представяше нейният дял от първата вечер, — но скоро отстъпи. Защото това бе единствената възможност да се измъкне някога от Фрайърс. Но въпреки опасността тези дръзки лудории й се нравеха: да играе ролята на изтънчена лейди, да дръзва да отива в Сити, дори възбудата, причинена от риска, на който се излагаше, й доставяха истинско удоволствие.

Защото в повечето случаи щастието им се усмихваше, както през първата нощ. Изглежда, че всеки млад глупак в Лондон бе готов да повярва, че някоя красива жена се е влюбила в него в театъра или в Хайд парк, или в Мълбери Гардънс, и изгаряше от нетърпение да й помогне да сложи рога на глупавия си стар съпруг. Както Блек Джек, така и Мама Червената шапчица приписваха своя успех до голяма степен на умението на Амбър да се представя като модерна жена. Бес, казваха те, много често проваля целия план, понеже я взимали за предрешена уличница — което караше джентълмените да бъдат предпазливи, защото бе добре известно, че този род дами често са в съдружие с някоя банда крадци.

Една от техните хитрости, която имаше голям успех, бе „бедрото и гърменето“ — по-опростена форма на това, което бяха извършили първата вечер. Амбър отиваше маскирана в някоя кръчма, набелязваше своята жертва и я примамваше навън в тъмната уличка. След като го пребъркаше, тя повикваше с покашляне или кихане Блек Джек, който идваше, олюлявайки се, като се преструваше, че е пиян. Той събаряше жертвата и изчезваше с това, което тя бе откраднала. Закриляна от мрака, Амбър също така изчезваше, настигаше Блек Джек и се завръщаше в Елсейшия. Веднъж или дваж тя отиде по „въпросната работа“. Облечена добре, но скромно, с празна кутия в ръка, тя отиваше в някоя голяма къща, като си даваше вид, че е „жената, донесла панделките, които е поръчала лейди предния ден“. Докато момичето отсъстваше, за да види дали госпожата е будна, тя слагаше няколко ценни предмета в своята кутия и си отиваше.

Но този спорт не й доставяше удоволствие. Тя предпочиташе сама да играе ролята на лейди от висшето общество и им каза решително, че този номер подхожда повече за дарбите на Бес, отколкото за нейните.

Веднъж Амбър отиде в една къща на Грейт Куин стрийт, където имаше бал с маски. В разгара на бала тя и един млад човек потърсиха тиха стая. Но докато вървяха по тъмния коридор, тя почувства на врата си пръсти, които я докоснаха крадешком и след това бързо се отдръпнаха. „Вие сте крадец“ — прошепна тя, като се страхуваше да извика, да не би да дойде някой. Той възнегодува и се готвеше да избяга, когато откри, че копчетата на палтото му са изрязани. И двамата се разсмяха. Той призна, че също се е излъгал в нея, и те се разделиха, като всеки тръгна на лов.

Само веднъж тя изпита сериозен страх и това се случи вечерта, когато се качи с жертвата в една от стаите на някаква кръчма и откри, че Блек Джек още не е пристигнал. В продължение на повече от половин час тя се дърпаше и се закачаше, като не позволяваше на мъжа да се доближи до нея. Но накрая той загуби търпение, започна да се досеща за намеренията й и когато се опита да смъкне маската й, тя грабна един метален свещник и го удари с него. Сетне, без да се спира да вземе сабята или часовника му, без дори да погледне дали е жив или мъртъв, тя изтича навън, после надолу по стълбите и бе прекосила половината кръчма, когато чу един глас, който ревеше:

— Спрете тази жена! Тя е крадла! — Съзнанието му се бе върнало и той бе изтичал подире й.

Амбър изпита мъчителен ужас, който сякаш смрази кръвта й и вдърви мускулите й, но някак си, без сама да знае как, продължи да тича с всичка сила през залата, пълна със занемели от изненада клиенти. Бе стигнала до вратата, когато някакъв мъж скочи от една маса, викайки, че ще я доведе. Беше Блек Джек. Те стигнаха здрави и читави до Убежището, където той разказа историята на всички сред силни смехове. Но Амбър не излезе извън Фрайърс цели две седмици. Този път тя бе почувствала въжето на бесилката прекалено осезателно.

Въпреки всички старания тя не можеше да спести пари. Трябваше да има много рокли и наметки, за да не бъде позната по дрехите, които носи. И макар да ги купуваше от втора ръка в Хаундсич или Лонг лейн и че скоро пак ги продаваше, тя харчеше доста пари. Трябваше също да смята разноските за квартира, храна, както и някои непредвидени разходи. Всеки път, когато госпожа Чивъртън идваше с бебето, тя му поднасяше куп подаръци. Амбър бе започнала да чувства, че около Елсейшия се издига стена, която никога не ще й бъде възможно да прескочи — повечето, от които идваха там, както й бе известно, оставаха.

Самият Блек Джек представляваше добър пример.

Каквото и да беше същинското му име, той бе син на провинциален благородник и бе дошъл в Лондон преди единадесет години, за да посещава Мидъл Темпъл. По това време кралят бил току-що обезглавен, а пуританите наказвали строго порока и словославели добродетелта. Но въпреки това младежите продължавали да водят почти същия безгрижен и безразсъден живот, както преди. За целта използвали плащ от лицемерна скромност. Така той потънал в дългове, които бащата не можел да плати, дори и да имал желание за това. Не било допустимо за джентълмени, останали без средства, да просят от роднини и приятели и когато неговите кредитори станали твърде настойчиви, той се преместил в Уайтфрайърс, за да избегне ареста. Но там открил, както много други несъстоятелни длъжници, млади синове на добри семейства, че пътищата на краля предлагат лесно и интересно препитание.

— Щом е толкова лесно да се крадат пари — казваше той, — човек трябва да е глупак да работи, за да печели.

Амбър бе донякъде склонна да се съгласи с него — или щеше да се съгласи, ако имаше възможност да задържи всичко, което взимаше, а не само малка част.

В началото на юни Блек Джек се върна отново към пътищата. Зимата в Лондон бе време на весели вечеринки и балове, но сега мнозина от благородниците се връщаха по своите домове в провинцията, за да прекарат там летните месеци. Тогава пътищата гъмжаха от разбойници и много съдържатели на странноприемници бяха техни платени агенти. Но въпреки тия добре известни опасности повечето хора пътуваха без достатъчна охрана.

Ролята на Амбър беше проста и безопасна. С Бес, която я придружаваше облечена като нейна прислужница, тя отиваше в странноприемницата, посочена от Мама Червената шапчица. Там тя се запознаваше с пътника и неговото семейство. Преструвайки се, че е лейди от висшето общество, която току-що напуска или отива в града, тя им казваше, че каретата й се е преобърнала и строшила. И когато те й предлагаха да пътува с тях, тя успяваше да нареди нещата така, че да потеглят, когато е удобно на Блек Джек. Защото, въпреки че много съдържатели на странноприемници бяха готови да дадат сведения, малцина бяха съгласни да позволят обирът да се извърши в заведението им — подобни случки щяха да попречат на работата им. Амбър беше доволна от тази роля, но Бес не — защото тя самата искаше да се прави на дама и негодуваше яростно, че беше по-нисша.

Рядко имаше борба при появата на бандитите, защото дори когато всички пътници биваха въоръжени, те обикновено предпочитаха да предадат ценностите на господаря, отколкото да рискуват да бъдат ранени. Един човек обаче каза на Блек Джек, че никога не би дал парите, ако не го бе уловил от засада, и Блек Джек му предложи да се бият на дуел. Въоръжени с пистолети, те отидоха на близкото поле, отдалечиха се на десет крачки и стреляха. Човекът се строполи мъртъв. Амбър, която бе следила дуела загрижено, запитвайки се какво ли би правила, ако Блек Джек беше убит, почувства голямо облекчение — и започна да изпитва още по-голямо страхопочитание към него.

Но Блек Джек беше добродушен крадец и винаги оставяше на кочияша половин крона, за да се почерпи за негово здраве. Веднъж той обра един стар член на парламента, който се завръщаше от пътешествие из страната със своята любовница, съблече и двамата съвършено голи и ги завърза за едно дърво гърбом един към друг, а над главите им постави надпис, с който уведомяваше всички минувачи, че това са двама адамити.

С изминаването на лятото растяха и спестяванията на Амбър. Към средата на август тя бе събрала двеста и петдесет лири. Те не бяха преживели други страхове и тя стана дръзко самоуверена и почти започна да се наслаждава на живота, който водеше. Амбър все още изпитваше някакво тревожно чувство, че трябва да напусне Елсейшия, едно неспокойствие, че пропуска нещо извънредно важно, което става навън в действителния свят, но дните чезнеха един след друг и тя бе донякъде доволна.

Един ден тя бе грубо и болезнено разтърсена.

Когато влезе в приемната, завари Блек Джек застанал между Синята кожа и Джими Устата — поставил големите си ръце на раменете им. Тримата гледаха нещо, сложено на масата пред тях. Бяха гърбом към нея и тя не можеше да види какво беше това, но те говореха ниско и от време на време избухваха в смях.

Амбър отиде до тях и видя, че това е голям лист хартия, с герба на Негово величество и две дълги колони нещо напечатано. Тя се навъси, обзета от внезапно подозрение.

— Какво е това?

Те се обърнаха изненадани, че я виждат.

— Блек Джек е прочут човек — каза Синята кожа. — Неговото име стои на първо място във възванието за залавянето на двадесет и двама разбойници.

Блек Джек се ухили поласкан от тая чест.

Но Амбър подскочи ужасена, с отворена уста. Тя желаеше пламенно да живее и в моменти като този, когато виждаше колко близо до нея е смъртта, обезумяваше.

— Какво има? — запита Блек Джек. В гласа му прозвуча известна острота.

— Знаеш какво. Търсят те и ще те заловят! Ще заловят всички ни и ще ни обесят! Как искам да съм все още в Нюгейт! Там поне бях в безопасност!

— И аз бих желал да те виждам все още в Нюгейт! От всички вайкащи се уличници, които съм срещал… Какво, по дяволите, очакваше, когато те доведох тук? Разбери, че целият свят не върви по твоята угода! Но можеш да престанеш да се безпокоиш за главата си! Една жена винаги разполага със средства за измъкване. Ти можеш да използваш за своя защита корема си. Е — продължи той и сега гласът му стана язвителен, очите му я измериха подигравателно, — познавах някога една жена, която отлагаше въжето в продължение на десет години — веднага щом се освобождаваше от едно дете, забременяваше наново.

Амбър се намръщи и устата й изрази отвращение.

— О, нима? Това е много добре, но не е за мене! — Тя завърши думите си, като се наклони към него стиснала пестници, с изпънати вратни жили.

— Друга работа имам да върша в живота си, трябва да знаеш!

В този миг на вратата се появи Бес, която забеляза, че помежду им имаше някаква свада. Тя се намръщи злобно.

— За какво се карате? Наистина ли, Джек, се караш на нашата прекрасна звезда?

Амбър се обърна. Ноздрите й потрепваха от ярост и тя я изгледа с подчертано високомерие.

— Беси Калъмбайн, ти си ревнива като млада родилка, чийто мъж се забавлява!

— Ревнива, аз — ревнива към тебе! — изрева Бес. — Да бъда проклета, ако съм ревнива, мръсна уличнице!

— Я не ме обиждай!

Изведнъж Амбър я сграбчи за косата и я заскуба с все сила. Надавайки яростен вик, Бес хвана кичур от косите й и двете жени се готвеха да се хвърлят в смъртоносна схватка, когато Мама Червената шапчица се появи ненадейно. Мъжете гледаха спокойно и само се усмихваха, но тя пристъпи, хвана двете разярени жени за раменете и силно ги раздруса.

— Стига! — извика тя. — Не ми трябват истории вкъщи! Ако това се повтори още веднъж, Беси Калъмбайн, ще трябва да си вървиш!

— Аз да си вървя? — възнегодува Бес, докато Амбър с надменна усмивка оправяше косата си. — А тя? Тая…

— Беси!

Един продължителен миг Бес и Мама Червената шапчица се измерваха с поглед, но най-после Бес отстъпи. На излизане тя мина покрай Амбър и неочаквано я цапна. Без да се поколебае, Амбър извърна глава и я заплю. Бес се спря и двете жени се загледаха като две наежени котки. Но Мама Червената шапчица отново смъмри Бес и тя гордо се запъти към вратата.

В продължение на няколко дни след тая случка Блек Джек не погледна Амбър и Бес предизвикателно тържествуваше. Но макар да не държеше на Блек Джек, Амбър не го остави в ръцете на Бес. Тя направи няколко опити да се сближи с него и почти успя, но Бес започна така явно да проявява омразата си, че Амбър очакваше всеки миг да забие нож в ребрата й. Тя мислеше и с основание, че само страхът на Бес от Блек Джек пазеше живота й.

В началото на септември Бес реши, че е бременна, съобщи това на Блек Джек и без заобикалки поиска той да се ожени за нея. Но Джек само изръмжа грубо.

— Да се оженя за теб? Да не съм глупак? Много добре знам, че всички посетители на това заведение са те целували.

Беше седнал на масата, както оставаше винаги, след като другите бяха излезли, гризеше пилешки крак и от време на време отпиваше глътка вино от една бутилка, която държеше в ръка. Беше се разположил удобно на стола си и даже не си даде труд да я погледне.

— Това си е чиста лъжа, много добре знаеш. Никога не съм говорила с друг мъж, преди да дойде тая уличница тук. И с никого не съм спала освен със Синята кожа, и то не често. Детето е твое, знаеш това, Блек Джек Малърд, и ти ще го признаеш или аз…

Той захвърли кокала и се наведе да откъсне чепка червено грозде.

— За бога, Беси, млъкни! Ти си по-непоносима от просяшка хлопка. Малко ме е еня какво ще правиш. Спи, с когото искаш, но не идвай да ме отегчаваш!

Той стоеше обърнат с гръб към нея и за миг тя остана неподвижна с леден поглед, трепереща от ярост. После с животински вик грабна ножа, който се търкаляше по масата, и се нахвърли върху него. Джек трепна от учудване, когато видя острието над себе си. Той дигна ръка да се защити и с един силен удар отблъсна Бес, която се търкулна на пода.

Тя стоеше още на земята, гледайки яростно надвесения над нея Блек Джек, когато Мама Червената шапчица се втурна в стаята.

— Какво става пак? — извика тя, поставяйки ръце на хълбоците си. — Хубава работа! Аз те предупредих, Беси, върви си. Обирай си вещите и напусни къщата.

Бес я погледна сърдито, бавно се изправи дълго стоя неподвижно, без да продума.

— Хайде! — повтори Мама Червената шапчица. — Махай се оттук!

Бес отвори уста, за да протестира, и изведнъж изгърмя:

— Добре! Няма нужда да повтаряте! Отивам си! Напускам тая къща и никога не ще се върна! Никога, дори и на колене да ме молите! Мразя ви! Всички ви мразя, дано да…

Тя изтича навън и скоро бързите й стъпки се чуха по стълбата.

Блек Джек подсвирна и погледна ножа на пода, избит от ръката й, когато я удари.

— Дявол! Проклета вещица! Без малко да ми пререже гърлото!

Той вдигна рамене и пак зазоба грозде, като подхвърляше зърната едно по едно право в устата си.

Мама Червената шапчица отиде до масата, извади тефтера и се зае със сметките на Бес.

— Доволна съм, че се отървавам от нея. Никога не ми е била полезна и откак госпожа Чанъл е дошла тука, не може да се диша.

От нямане какво да прави, Блек Джек отиде в кухнята, за да подразни своята обожателка Пол, която, щом го зърнеше, се изчервяваше цяла, започваше да заеква и нервно да се чеше от въшките.

За малко се възцари мълчание, после на вратата се появи Амбър. Тя носеше лека копринена зелена рокля. Разпуснатите й коси бяха завързани с кордела, а в отвора на голямото си деколте беше забола две прекрасни жълти рози.

— Боже! Струва ми се, че никога не е било така топло! — каза тя, като се отпусна в едно кресло и си вееше с дантелената си кърпичка, докато Мама Червената шапчица продължаваше работата си, без да й отговори. След малко Амбър стана и се упъти към стълбата.

— Мисля, че ще направиш по-добре да останеш долу, мила — каза Мама Червената шапчица, като потопи перото си в мастилницата, без да вдигне очи. — Току-що изпратих Бес да си събере багажа. Бясна е от яд.

Амбър се обърна усмихната.

— Бес си заминава? — попита тя, вдигайки рамене. — Не ме интересува дали е сърдита или не. Нека се опита да ми каже нещо и аз…

— Не, не, мила, не ми трябват нови свади вкъщи. Постойте в кухнята с Джек и Пол, докато си замине.

Амбър се поколеба за миг, после се подчини. След няколко минути чуха по стълбите високите токове на Бес, после гласа на Мама Червената шапчица, която й говореше, но не и гласа на Бес, защото тя мълчеше. Вратата се хлопна и всичко замлъкна. Блек Джек предложи да пият наздравица в чест на спокойния живот и се настани в салона, където започна да играе на карти с Амбър.

Бяха играли на карти или на зарове дни наред, защото излизаха на работа само веднъж-дваж в седмицата, понякога и по-рядко, а времето трябваше да се убива. Блек Джек я беше научил на всички фокуси, познати на големите играчи, и за няколко месеца тя беше добила голям опит и дори считаше, че може да играе на една маса, с когото и да е лорд или лейди в кралството.

След малко Синята кожа влезе и се присъедини към тях. Изтекоха два-три часа, преди Амбър да се качи горе. Уви! Бес си беше взела сбогом посвоему с омразната си съперница. Ризите, роклите и жакетите на Амбър се търкаляха по пода съдрани на парчета, горните й дрехи бяха разрязани с ножици, а най-хубавата й рокля беше заляна със съдържанието на нощното гърне.

Блек Джек се закле, че ще намери Бес и ще я накаже както трябва, но тя беше изчезнала безследно и всички знаеха, че ще остане невидима и загубена сред полумилионното население на огромния ширнал се град.

За Амбър това беше тежък удар. Тя реши, че е прокълната и осъдена да остане завинаги в Уайтфрайърс. Стана замислена, мрачна и с постоянното си лошо настроение се влачеше безцелно из къщи. Тя ненавиждаше Бес, Блек Джек, Мама Червената шапчица, Пол и Синята кожа, котката и самата себе си.

„Каквото и да правя — казваше си тя, — колкото и да работя или да пестя, винаги нещо се препречва на пътя ми. Никога не ще мога да се измъкна. Ще си умра в тая мръсна дупка.“

Три дни след заминаването на Бес Мама Червената шапчица влезе в спалнята и намери Амбър изтегната на леглото по гръб с ръце под главата. Тя се беше събудила отпреди два часа и за стотен път премисляше грижите си. Но колкото повече мислеше, толкова те по-непоносими й се виждаха. Тя хвърли мрачен поглед на Мама Червената шапчица и не продума.

— Е, мила — каза Мама Червената шапчица с такъв весел тон, като че ли Амбър я беше посрещнала с изблик на радост. — Днес е необикновен ден за нас, така да знаеш.

Всеки ден тя ставаше в пет часа, обличаше простата си черна рокля и започваше всекидневната си, многообразна работа, винаги пъргава, бодра, разположена. Тая действителност дразнеше Амбър.

— За мене това е ден като всички други! — отвърна тя троснато.

— Как! Вие сигурно сте забравили, че днес отивате в Найтсбридж.

— Нямам и намерение!

— Не, това е много важно, моя малка. Става дума за голяма сума пари.

— Не за първи път става дума за големи пари, но все не стигат до мен.

Често бяха спорили с горчивина по тоя въпрос. Амбър твърдеше, че я ощетява, а Мама Червената шапчица настояваше, че добре й заплащат услугите, и Блек Джек се съгласяваше с това мнение.

— Както и да е — прибави Амбър. — Много е вероятно Бес да ни е издала на полицията. Тя знаеше намеренията ни.

— Глупости, мила. Познавам Бес по-добре от тебе. Тя се бои от агентите като дявол от тамян. Що се касае до парите, тъкмо идвах да ти кажа, че тоя път ще удвоя частта ти, за да те възнаградя за загубените рокли.

Считайки въпроса за изчерпан, тя се запъти към вратата, като прибави:

— Блек Джек е долу с Джими и Синята кожа. Те се готвят да тръгнат след около час.

В момента, когато си излизаше през вратата, Амбър се обърна на един хълбок и сърдито извика:

— Няма да ида!

Мама Червената шапчица не отговори, но след малко се появи Джек. В продължение на половин час той й наговори куп нежности, после започна да я увещава и уверява, че Бес не може да им направи нищо, дори и да се опита. Тогава Амбър стана и се съгласи да се облече. Все пак тя отказа да тръгне, преди да се посъветва с астролога, който живееше наблизо. И само след като той я увери, че денят ще бъде особено щастлив за нея, тя зае пелерината на Мама Червената шапчица и все още недоволна тръгна заедно с Пол и тримата мъже.

Найтсбридж беше спокойно селце, намиращо се на две мили и половина път от града първо с лодка по реката, а после с файтон. Поради изгодното си местоположение, то беше често посещавано от разбойници, които нападаха пътниците, влизащи и излизащи от града. Мама Червената шапчица беше получила от ханджията известие, че един стар господин — Теофил Бидълф, — който отиваше в Лондон два пъти в годината, щеше да мине на 8 септември.

Понякога те трябваше да чакат жертвата си по два-три дни. Амбър горещо се надяваше това да не се случва тоя път. Двете жени се качиха в стаята си, където Пол веднага събу тесните си обуща, оплаквайки се — както бе хленчила по целия път, че я убиват, а Амбър от нямане какво да прави, половин час се занимава с косата си, след което започна да дразни Пол, докато нещастното момиче най-сетне й призна, че чака дете от Джек.

Най-после привечер чуха тропот на коне и колелета, кучетата почнаха да лаят и ханджията излезе на двора, за да посрещне госта, който идеше. След малко на вратата се почука и ханджията предупреди Амбър, че Теофил Бидълф е долу и поръчва вечеря. Амбър почака около четвърт час, после слезе.

Господин Бидълф се беше настанил при камината и пиеше бирата си, разговаряйки с ханджията. Той не я видя, преди тя да изрече името му. Тогава той се обърна и остана много учуден.

Той беше едно ниско старче с весело лице, с дебели, буйни вежди и дяволит поглед.

— Какво виждам! Вие тук, господин Бидълф! — извика тя, протягайки му ръка с блестяща усмивка.

Той пое ръката й и се поклони:

— Ваш слуга, госпожо!

Въпреки учтивостта си той изглеждаше изумен и я разглеждаше с любопитство.

— Обзалагам се, че сте ме забравили, господине?

— Бога ми, госпожо, боя се, че сте права.

— Аз съм Анна, голямата дъщеря на Балтазар Сейн-Мичел. Последния път, когато се видяхме, бях ей такава. — И тя посочи с ръка ръста на малко момиченце.

— Сега сигурно си спомняте, господине. Вие сте ме друсали на коленете си.

Тя продължаваше да му се усмихва.

— Ах, да. Разбира се, госпожо, мило мое дете! Как е баща ви, моля ви се? Отдавна не сме се виждали… Ах…

Лицето на Амбър леко се помрачи.

— О, господин Бидълф, той не е добре. Подаграта му, както знаете. Понякога се залежава цели дни. — Тя пак му се усмихна. — Но той често говори за вас. Ще се радва, когато узнае, че сме се срещнали.

Господин Бидълф изпразни чашата си на един дъх.

— Ще му предадете моите приятелски поздрави, дете. Но какво правите тук сама?

— О, не съм сама, господине. Пътувам с камериерката си. Отивах в града на гости у леля Сара, но на един от конете падна подкова и трябваше да пренощуваме тук. Казват, че навсякъде пътищата гъмжат от разбойници.

— Вярно е, тия мизерници са навсякъде. Сега е по-лошо, отколкото беше, когато бях млад. Всичко се измени. Ще имате ли нещо против да тръгнете утре сутринта с мен? Аз ще ви закрилям.

— О, благодаря, господине! Колко сте добър! Да си кажа правото, умирам от страх, като слушам тия истории.

Бърборейки така, Амбър видя как слугите внасят куфари и сандъци. Очевидно старият джентълмен не се доверяваше на момчетата от конюшнята. Но Блек Джек ще съумее да вземе каквото си иска, докато тя забавлява господин Бидълф. И преди да се съмне, петимата ще се завърнат в Уайтфрайърс. Амбър искаше всичко да свърши колкото се може по-бързо, защото мисълта за ревнивата Бес не беше престанала да я тормози. Тя знаеше, че това момиче е способно на всичко, за да си отмъсти.

По покана на господин Бидълф Амбър прие да вечеря с него и те продължиха да бъбрят, тоя път за гражданската война. Тя изслуша дългите му разкази, в които се подчертаваше собствената му героична храброст, голямото благородство и мъченичество на краля и авторитетът на принц Рупърт. Няма нищо по-славно, уверяваше я той, от начина, по който роялистите бяха изгубили войната.

Амбър все поглеждаше към часовника.

Към десет часа тя стана нервна и трябваше да се насилва да седи спокойно и да задава въпроси. От три часа седяха на масата. Джек сигурно беше свършил работата. Защо чака още и не й дава условния знак? Малко по малко я обхвана истинска паника; стомахът й се свиваше като трепереща птичка. „О! — мислеше тя изплашена. — Къде ли е той? Защо не идва? Какво се е случило?“

Изведнъж чу отвън силна врява. Кучетата се разлаяха, долетя тропот от конски копита по пътя и глъчка — мъже викаха, жени пищяха. Пол отвори бързо вратата, като й правеше отчаяни знаци. Ужасена при мисълта, че Бес е пристигнала с цяла армия стражари, Амбър скочи.

— Боже, госпожо? Какво ви е?

— Крадците! — извика Амбър. — Господи, угасете свещите.

Тя се спусна към свещниците, закачени по стените, и се сблъска с Пол, която стенеше от ужас.

— Млъкни! — извика й Амбър.

В същия миг безпогрешно долови гласа на Бес Калъмбайн и свирепия рев на Блек Джек.

Гласовете се приближиха и Амбър, която сега мислеше само за собствената си безопасност, се насочи бързо към входната врата. Тя чу как Пол я извика, а господин Бидълф, който, обладан от общия страх, блуждаеше в тъмнината питаше:

— Госпожа Анна! Госпожа Анна, къде сте?

По погрешка той хвана Пол, която изпищя от ужас.

Амбър тичаше през двора, когато чу стъпки, които идваха право към нея, и съзря светлина от факли, а после различи гласа на Бес:

— Тя е вътре. Оставете го. Той не е замесен. Жената е там.

Амбър се обърна и затича към кухнята. Господин Бидълф продължаваше да се лута в тъмнината и високо я викаше, докато Пол стенеше, без да знае какво да прави. Когато Амбър мина покрай него, той я хвана за полата, но тя се изтръгна, като остави парче плат в ръцете му, и хукна към малкия тъмен коридор, който минаваше под стълбата, в същия миг, в който факлите осветиха стаята. Пол нададе ужасен писък, когато я хванаха, и господин Бидълф възмутено запита какво става.

Амбър се втурна задъхана в кухнята, готова да припадне, но при гласа, който чу, подскочи цяла.

— Госпожа Чанъл? Тук е ханджията.

Тя се спря.

— О, боже! Къде да се дяна? Къде да се скрия? Те идат!

Зъбите й тракаха и тя трепереше до мозъка на костите си.

— Бързо влезте в тоя сандък. Дайте си ръката.

Амбър простря ръка пипнешком. Той я хвана за китката, повдигна капака на един грамаден дъбов сандък и тя влезе вътре. Едва бяха затворили капака, когато Бес и стражарите минаха по коридора. Ханджията избяга, като тръшна вратата след себе си.

— Оттук! Тя е избягала! — викаше Бес.

През дупките на сандъка Амбър видя как светлината отмина и чу шум от стъпки, които бързо се отдалечаваха, Бес изруга — беше се блъснала в един стол.

Амбър почака, докато замря и последният шум, после отвори капака и изтича навън. Преследвайки ханджията, те бяха завили зад ъгъла и тъй като кухнята беше в едно отделно крило, тя можа да излезе, без да я видят. Сега суматохата беше още по-голяма и от виковете на Бес тя разбра, че тримата мъже са хванати.

— Оставете го, проклети глупаци! Това е ханджията! Търсете жената.

Амбър не се спря, а хукна в противоположна посока, към реката, като се надяваше да се измъкне в тъмнината. Когато стигна до брега, тя се спусна до самата вода. Не виждаше нищо, защото луната се беше скрила и небето бе покрито с черни облаци, които предвещаваха буря. Амбър продължаваше да тича слепешката, като в кошмарен сън, при който ти се струва, че колкото и бързо да се движат краката ти, стоиш на едно място. Шумовете вече утихваха, но тя не смееше да спре, нито да се върне.

Обущата й се бяха измокрили, краката й се набиваха по камъните от речното корито, измокрената й рокля лепнеше по глезените й, къпините дращеха лицето и голите й ръце и се закачаха в косите й. От време на време я пробождаше болка в лявата страна. Краката й се вдървиха, дробовете й пареха, но тя продължаваше да тича.

Долу край реката беше спокойно и след известно време всякакъв шум откъм хана беше замлъкнал. Чуваше се само скокът на някоя жаба във водата или уплашеният бяг на животинче. Най-после, неспособна да пристъпи повече, дишаща тежко, тя се облегна на едно дърво. С възстановяването на дишането й се възвърна и разсъдъкът. И тя започна да се пита как ще се върне в града. Ако следваше течението на Бърн, то щеше да я изведе при Темза, далеч от Уайтфрайърс. Трябваше да тръгне по пътя, да намери кола или да се върне пеш. Разстоянието не беше голямо — само две мили и четвърт. Изкачи се по дигата и тръгна през полето, без да излиза на пътя, от страх да не я търсят. Ту вървеше, ту тичаше. Всеки път, когато на хоризонта се мернеше кола, човек или кон, тя лягаше и чакаше. Но нощта беше тиха и тя не срещна почти никого.

След известно време достигна парка Сейнт Джеймс, зави покрай него и въпреки няколко закъснели посетители успя да премине безпрепятствено, криейки се в сенките. Когато стигна до Стренд, тя ускори хода си, като дигна полите си нагоре, за да не ги влачи в праха и боклуците. Тя се страхуваше да броди сама из Сити, защото знаеше какво рискува, и с цялото си същество чакаше да мине някоя кола. Най-после чу тракането на файтон, който бързо се приближаваше. Беше наемна кола и тя извика. Файтонджията дръпна юздите и спря на няколко метра от нея.

— Файтон ли желаете, госпожо?

Амбър вече се качваше и само извика:

— Темпъл бар!

Щом влезе вътре и затвори вратата, тя се почувства тъй щастлива, че не усети отвратителната миризма.

Файтонджията караше тъй бързо, че тя едва успяваше да се задържи на мястото си. Седалката беше покрита с тънка възглавница, друсанията я разтърсваха от главата до петите. Колата спря пред Темпъл бар, но тя изскочи от нея още в движение и с все сила се затича към заведението, защото нямаше в себе си пукната пара.

— Хей ти! — изкрещя коларят. — Ще спреш ли, крадло, скитнице?

Той слезе и тръгна след нея. Но при вида на група полупияни студенти, които идеха насреща му, реши, че не си струва да рискува за един шилинг и колата, и коня си. Качи се на капрата и шибна конете.

Амбър изтича покрай Мидъл Темпъл лейн, прекоси Пъмп корт. Имаше още много светлини, музика, песни и смях. Тълпи от хора се разхождаха. Тя продължаваше да върви, без да вдигне глава — толкова беше уморена, — докато се сблъска с група студенти, един от които я хвана за ръката.

— Ей, сладурче! — извика той весело. — Къде си се забързала?

Амбър не отговори и отчаяно се бореше да се измъкне, плачейки от ужас и умора. Но колкото повече се теглеше, толкова по-силно я задържаха. А другите бяха застанали в кръг, смееха се и се шегуваха, като мислеха, че са попаднали на лека жена, защото кое почтено момиче би тръгнало из улиците в единадесет часа вечерта само по копринена рокля, мокра и измачкана.

Студентът приближи лицето си до нейното, за да я целуне, и Амбър видя как кръгът се стесни. Тя изпита такъв страх, че щеше без малко да припадне. У всекиго виждаше полицейски агент. Изведнъж до нея се разнесе познат глас:

— Ей, вие, почакайте. Какво става тук? Аз познавам дамата. Пуснете я, простаци!

Беше Майкъл Годфри, когото Амбър не бе виждала от четири месеца.

Младежите се отстраниха неохотно. Амбър погледна Майкъл и сълзи потекоха по издрасканото й, изкаляно лице, но не каза нищо. С бързо движение тя се изплъзна и хукна напред, но той я последва. Когато я настигна, тя беше вече до тъмния ъгъл на Вайн корт, далеч от светлината на факлите.

— Госпожа Чанъл! За бога, какво се е случило? Какво ви е? Аз съм Майкъл… Не ме ли помните?

Той хвана ръката й и я спря, но тя го оттласна силно, като изхълца:

— Оставете ме на мира. О, вървете по дяволите, но ме оставете. Иначе ще ме хванат.

— Кой ще ви хване? Какво има? Кажете ми!

Той я раздруса леко, защото тя не го поглеждаше и продължаваше да се дърпа като дива, за да се освободи.

— Стражарите, глупако! Оставете ме!

Майкъл я дръпна рязко след себе си и зави зад ъгъла, като се шмугна в една голяма врата, която бързо затвори. Амбър се отпусна до стената.

— Къде е Блек Джек? — попита той.

— Хванаха го. Бяхме в Найтсбридж и пристигна полиция. Аз избягах, но те ме подгониха. — Изведнъж тя се опита да се отскубне: — Оставете ме! Трябва да се върна вкъщи!

Той я сграбчи за рамената и я долепи до стената; тя почувства допира на ръцете му, които я обвиха.

— Вие не бива да се връщате. Мама Червената шапчица ще ви изпъди и рано или късно ще ви хванат. Елате с мен!

Устните му потърсиха нейните, прегръдката му ставаше по-тясна. Амбър отстъпи лесно — тя беше тъй уморена, че не беше в състояние да се бори. Той я взе в обятията си, премина тъмния коридор и се изкачи по стълбата.

XV

Тримата разбойници: Блек Джек, Джими Устата и Синята кожа, бяха обесени на една и съща тройна бесилка точно десет дни след залавянето им. Когато правораздаването беше в ход, то работеше със страхотна бързина. Бес беше изпратена в женски изправителен дом в Брайуел, за да се превъзпита, а Пол, която спечели от положението си, бе затворена в Нюгейт до раждането на детето, за да бъде откарана след това във Вирджиния.

В деня на екзекуцията Амбър беше сама в стаята на Майкъл Годфри. Майкъл беше отишъл за сведения и при завръщането си й разказа, че телата на тримата мъже били откачени от бесилката и отнесени в една кръчма, за да бъдат оплакани от желаещите и разгледани с любопитство от другите. Труповете се радвали на почитание, а не били разнасяни из улиците и поругавани като друг път. Блек Джек, казваше той, бил много нехаен до края. Последните му думи били: „Господа, няма нищо по-хубаво от весел и кратък живот!“

Амбър още не можеше да се опомни.

Нямаше го вече Джек Малърд, но тя си спомняше всичко, което той бе правил и казвал от няколко месеца насам. Как можеше да е мъртъв, след като бе толкова едър, силен, тъй несъкрушим! Тя го виждаше в целия му ръст от шест стъпки и повече, здрав, мускулест, с къдрави черни коси и космати гърди. Чуваше още смеха му, приличен на гръмотевица; безкрайната му способност да пие вино. Спомняше си още хиляди други неща.

А сега той беше мъртъв!

Нощем тя се стряскаше, като надаваше ужасни писъци и се гушеше до Майкъл. Беше присъствала на смъртта на две свои братовчедки, но за пръв път й се случваше да почувства действително смъртта. Стана много набожна и повтаряше по дванадесет пъти на ден познатите си молитви.

В продължение на почти месец тя не се отлъчи от двете стаи, които съставляваха жилището на Майкъл Годфри. Той й купи мъжки костюм и тя се разхождаше с него по мъжки, удряйки с токовете, както младите контета, които беше срещала на улицата. Майкъл се смееше от сърце, като повтаряше, че тя е също не по-лоша актриса от Едуард Кайнестън. Той я представяше като своя племенник Том, дошъл от село, но никой от приятелите, които го посещаваха, не му вярваше, макар че всички влизаха в играта и почтително се обръщаха към нея с това име.

Все пак той я предупреди, че присъствието й скоро ще бъде забелязано и тогава ще трябва да се махнат. Тези изгледи не го тревожеха, защото той не учеше много и както повечето младежи, изпратени от бащите си в тия университетски огнища, не се интересуваше особено от правната наука. В оная епоха животът даваше на младежта повече забавления, от когато и да било, за да се посвети той на книгите и работата.

Амбър му откри истинското си име и му разказа историята на своите нещастия, без да спомене нищо за лорд Карлтън. Тя заяви, че детето е от мъжа й. Тъй като във Фрайърс си беше служила с името на Люк Чанъл, то не можеше вече да й бъде от полза и тя изтръгна от Майкъл обещанието да не казва, че е била женена. Въпросът е приключен, казваше тя, отказвайки да говори за Люк като за свой мъж.

Петнадесет дни след смъртта на Блек Джек Майкъл отиде да посети Мама Червената шапчица и да я увери, че госпожа Чанъл е напуснала Лондон и никога не ще се върне. Той отиде отчасти от любопитство, за да види въздействието на последните събития върху старата жена, отчасти защото Амбър го беше замолила да й донесе обиците от дубле, останали там, казвайки, че леля й ги била подарила преди заминаването си. Той изпълни поръчката и се върна с куп новини.

— Тя е много доволна от твоето заминаване. Казах й, че съм получил писмо от тебе, че си се върнала при семейството си и никога повече няма да помислиш за Лондон.

Амбър започна да се смее захапала една червена ябълка.

— А тя повярва ли?

— Изглежда, да. Каза ми, че за теб било по-добре никога да не си напускала селото и че Лондон не е място за момиче като теб.

— Хващам се на бас, че съжалява, загдето ме е загубила. Аз й носех голяма печалба, така да знаеш.

— Мила моя, Мама Червената шапчица не се тревожи никога, дори ако трябва да загуби собствената си глава. Тя обучава на твое място друго хубаво момиче, което е открила неизвестно къде, бременно и неомъжено, и което сега е признателно на добрата стара жена, задето му помага в бедата.

Амбър извика от отвращение и хвърли огризката от ябълката в огъня.

— Тая стара търговка на плът би сводничила и за самия дявол, ако можеше да получи от него поне един шилинг.

Когато оставаше сама, Амбър се упражняваше да чете и да пише със същия възторг, с който някога бе взимала уроци по пеене, танци и китара. Прекарваше по цели часове да пише името си и това на Брус, включени и двете в едно сърце, но винаги изгаряше листчетата, за да не ги види Майкъл, отчасти защото чувстваше, че не е прилично да показва на човека, който я издържа, че обича друг, но най-вече защото мисълта да обсъжда Брус, с когото и да било, й се струваше непоносима. Подписът й беше една дълга драскулка, от която се четяха само първите букви. Когато показа на Майкъл почерка си, той започна да се смее и каза, че бил нечетлив като на графиня.

В един мъглив октомврийски следобед Амбър се беше изтегнала на леглото, сричайки книга с леконравни илюстрации, която той й беше дал, за да се упражнява: беше английско издание на сонетите на Аретино. Тя чу как някой отключи вратата на съседната стая и влезе и извика през рамо:

— Майкъл? Ела! Не мога да разбера това!

— По-добре ела ти, племеннико — отвърна й гласът му, сериозен както никога.

Като мислеше, че е някаква шега, Амбър се затече към вратата, но се спря смаяна на прага и извика от учудване. Защото Майкъл беше придружен от един стар господин с остър нос и свъсено лице, сякаш киснал в оцет. Тя се дръпна и вдигна ръка, за да прикрие откритата си гръд. Но беше късно. Невъзможно беше вече да мине за младеж.

— И вие ми казвахте, че сте предложили гостоприемство на вашия племенник, господине — рече строго старият джентълмен, като повдигна буйните си вежди и се обърна към Майкъл. — Къде е той?

— Ето го, господин Грайпънстро — отговори почтително Майкъл, с престорено равнодушие, което прекрасно му се отдаде.

Господин Грайпънстро изгледа още веднъж Амбър през четвъртитите си зелени очила и сви устни. Амбър сне ръката си и обръщайки се към Майкъл, му каза:

— Крайно съжалявам, Майкъл. Мислех, че си сам.

Той й посочи с жест да се оттегли в спалнята и тя се подчини, като затвори вратата, но остана до нея, за да подслушва.

„О, боже господи! — мислеше тя отчаяно, като чупеше ръце. — Какво ще стане с мене сега? Ако той открие коя съм…“ В тоя момент тя чу гласа на господин Грайпънстро:

— Е, господин Годфри… какво извинение ще ми представите тоя път?

— Никакво, господине!

— Откога държите тоя колет в жилището си?

— От един месец, господине.

— Един месец! Господи! Нямате ли никакво уважение към старите, почтени институти на английското право? От уважение към баща ви гледах през пръсти на много от вашите минали грехове. Но това преминава всякаква граница. Ако не уважавах толкова сър Майкъл, щях незабавно да ви изпратя във флотата, за да научите как трябва да се държи един младеж. Но както и да е, аз ви пъдя. Не се показвайте повече пред очите ми. И до един час да махнете това същество оттук!

— Да, господине. Благодаря, господине.

Вратата се отвори.

— И позволете да ви кажа, господине… момичетата са бреме за мъжете… Те им носят само дуели, болести и незаконни деца. Сбогом!

Вратата се затръшна.

Амбър почака малко, после се втурна в съседната стая:

— О, Майкъл! Изгонват те! И то моя вина!

Тя заплака, но той прекоси стаята и я взе в обятията си.

— Няма нищо, мила! По дяволите! Ще се отървем от тая дупка. Ела, сложи си мантото и шапката. Ще си намерим квартира, в която човек може да живее по вкуса си.

Той нае две стаи в странноприемницата, наречена „Кошницата и гроздето“, която се намираше в Клемънтс лейн, пряка на Флийт стрийт, извън Сити, в новите, по-модерни, западни квартали. Дръри лейн не беше далеч, както и Ковънт Гардън, а на пет минути разстояние се намираха тенис кортовете на Виър стрийт, където впоследствие се издигна Кралският театър.

Майкъл веднага купи на Амбър няколко рокли на втора ръка, от които тя имаше крайна нужда, а после тя си поръча други и водовъртежът на празниците и удоволствията започна. Амбър се бе запознала с някои от приятелите му още в Темпъл, но сега видя още много други, младежи от добри семейства, бъдещи лордове и барони, офицери от кралската гвардия или от свитата на Йоркския херцог, видни артисти от четирите големи театъра. Тя излизаше също с жените, издържани от тях, хубави продавачки на ръкавици или кордели в Роял Иксчейндж, актриси, професионални красавици всички интелигентни и приветливи, почти на нейните години, всички разцъфнали цветя от епохата на Реставрацията.

Те ходеха на театър и седяха в партера, където жените носеха маски, смучеха портокалови резенчета и си подхвърляха шеги с всички наоколо. Посещаваха игралните домове в Хермалкет и веднъж Амбър беше обзета от луда възбуда при слуха, че ще дойде кралят. Но той не дойде и тя изпита горчиво разочарование, защото не бе забравила онзи израз на лицето му, когато я видя. Разхождаха се също в Нюпринг Гардънс, все избрани места, ходеха да вечерят в модните заведения край Черинг крос, които бяха винаги пълни с млади офицери в блестяща униформа. После отиваха на кукления театър в Ковънт Гардън, където се събираше най-доброто общество. Нощем обикаляха улиците с фиакър, като се надпреварваха кой ще счупи повече стъкла с дребни медни пари.

Когато не излизаха, двете им стаи се пълнеха с младежи, които пристигаха във всеки час на нощта и деня, поръчваха си ядене и пиене, играеха карти и заемаха леглото им, за да се отдават на любов. Никой от тях нямаше сериозни грижи, освен как да избегнат заемодавците си. За тия хора удоволствието беше верую. Старите понятия за морал бяха изчезнали или станали старомодни. Презираха ги и ги осмиваха, както големите шапки с високи дъна. За положителни качества се считаха равнодушието, цинизмът, егоизмът и прагматизмът, докато любезността, честността и предаността бяха достойни за презиране.

Аристократите от старата школа и тъй декоративния двор на Чарлс I упрекваха царстващия крал, задето търпи нравите и поведението на новото поколение. Но ако Чарлс II не беше нито пожелавал, нито се беше опитвал да наложи строги правила, същият начин на живот не беше ли съществувал през последните години на протектората, но прикрит под маската на лицемерие? Гражданската война, а не Негово величество, беше хвърлила семето на тоя посев, внезапно разцъфнал, откакто той се бе качил на трона.

Амбър нямаше представа нито за силата, нито за направлението на това течение.

Тя обожаваше тоя живот, шумотевицата, тълпата, безредието и лудото веселие. Виждаше колко е различно от провинцията и се радваше, че е така, защото тук можеше да прави каквото си иска, без никой да я упреква. И никога не й минаваше през ум, че това не е нормалният живот на всички хора от всички времена.

Никой от тия младежи не мислеше за женитба. Тя беше така опорочена, че виждаха в нея само последно средство на затъналите в дългове, които не намират друг изход от своето положение. Добрият тон повеляваше на съпрузите да не проявяват любов един към друг. Позволяваше им се в краен случай да бъдат добри приятели. На щастливата двойка се гледаше с ирония, а не със завист. Амбър споделяше напълно тия възгледи, защото Люк Чанъл я беше убедил, че женитбата е най-жалкото състояние за жената, и тя се изказваше не по-малко жлъчно от всеки нехранимайко за нелепостта на брака. В дъното на душата си правеше изключение за Брус Карлтън, но започваше да мисли, че никога не ще го види вече.

Само веднъж дръзката й самоувереност понамаля и това беше към средата на октомври, когато отново забеляза, че е бременна. Пенелопа Хил я беше предупредила, че предпазните мерки не винаги се оказват сигурни. Но все пак не й беше минало през ум, че отново може да й се случи подобно нещо. Беше й много неприятно: трябваше да се прости с удоволствията, да изживее наново познатото грозно и скучно време. И тя реши, че няма да го бъде. Познаваше в Меригрийн жени, които можеха да предизвикват аборт. Вярно е, тя беше желала дете от Брус, но не и от друг мъж.

Заговори по тоя въпрос с едно познато момиче, продавачка, на име Мели, за която казваха, че била получила голяма сума от самия Бъкингамски херцог. То я препрати при една акушерка в Хендинг Сорд Али, която имаше голяма клиентела измежду жените от тяхната класа и с техните нрави. Без да казва на Майкъл, Амбър ходи при жената, която в продължение на цял час я държа над едно голямо гърне с димящи билки, после й даде силно лекарство и я накара да се разходи с фиакър до Падингтън и обратно. За голямо облекчение на Амбър тия лекарства подействаха. Мели й препоръча да ги следва всеки месец: да взема от питието, да стои дълго в гореща вана и да се разхожда в коли с лоши пружини.

— Сегашните мъже — каза й Мели — не обичат жени, които ги отегчават с подобни въпроси. Сама ще се уверите в това. Един бог знае колко е важно днес за една жена да изглежда винаги красива.

В началото, макар и загърната в пелерина, маскирана, Амбър едва се осмеляваше да излиза сама — толкова се страхуваше от стражарите. Мисълта за Нюгейт й тежеше като кошмар. Но още повече я ужасяваше това, че ако я хванат, сигурно ще я обесят или ще я изселят. Бе тъй очарована от Лондон, че тая възможност й се виждаше толкова чудовищна, колкото и първата.

Но ненадейно научи нещо, което й откри съвсем нови хоризонти. Тя се беше изненадала от елегантността на актьорите извън театъра и една вечер заговори за това с Майкъл.

— Всички приличат на лордове! Колко ли печелят?

— Петдесет-шестдесет лири годишно.

— Как? Чарлс Харт носеше днес една сабя, която струва повече.

— Възможно е. Те всички са потънали до гуша в дългове.

Амбър, която в тоя момент се събличаше, застана пред него, за да й развърже корсета.

— Не им завиждам в такъв случай — каза тя, като си играеше с гривните. — Нещастници! В Нюгейт ще изглеждат съвсем другояче.

Майкъл, който беше насочил всичкото си внимание в корсета, успя най-после да го развърже и приятелски я шляпна.

— Никога не ще отидат в Нюгейт — каза той. — Актьорите могат да бъдат арестувани само със специална заповед, подписана от краля.

Заинтригувана, Амбър се обърна рязко.

— Не могат да бъдат арестувани? Защо?

— Защото са на служба при Негово величество и се ползват с покровителството на короната.

Нима? Имаше за какво да се размишлява.

Не за пръв път Амбър хвърляше завистлив поглед към сцената. Когато седеше с Майкъл сред публиката, тя беше свидетелка на възхищението, с което господата гледат актрисите, и виждаше как след това се тълпят зад кулисите и ги водят на вечеря. Тя знаеше, че много от тях са поддържани от най-личните благородници в двореца, че се обличат разкошно и притежават красиви жилища, а често и частни файтони. Въпреки небрежното и почти презрително отношение на мъжете, които ги ухажваха, те изглеждаха най-щастливите същества на земята.

Амбър ги беше виждала отблизо и беше дошла до заключението, че е по-хубава от всички тия жени. Имаше приятен глас, беше изгубила селския си акцент и фигурата й беше прекрасна. Нямаше човек, който да не е съгласен с това. Какво повече се изисква за една актриса?

След няколко дни очакваният случай се представи.

Тя вечеряше с Майкъл и с четири други двойки в отделно сепаре във „Фоли“, една модерна кръчма току над стария съборен дворец Савоя. Ядяха миди и следяха танца на една гола танцьорка.

Амбър беше седнала на коленете на Майкъл, който беше пъхнал небрежно ръка в деколтето й. Но очите му виждаха само танцьорката и Амбър се оскърби и отиде да седне при друг посетител, който ядеше спокойно, гърбом към нея. Беше Едуард Кайнестън, млад актьор от Кралския театър, толкова красив, че беше играл дори роли на жени, преди да дойде царството на актрисите.

Той беше съвсем млад — едва 19-годишен, кожата му беше като на момиче, имаше руси къдрави коси, сини очи и тънко, добре сложено тяло. Би бил съвършен, ако не беше гласът му, който от упражнения да взема високи тонове, беше неприятен като хленчене.

Той й се усмихна и тя седна на един стол до него.

— Едуард, как постъпихте, за да стигнете до сцената?

— Защо? Да нямате желание да станете актриса?

— Не вярвате, че ще мога ли? Надявам се, че съм достатъчно хубава!

Тя се усмихна и го погледна под вежди. Младежът я изгледа замислено.

— О, да, вие сте по-хубава от всички актриси, или по-право от актрисите на Дейвнант.

Дейвнант управляваше театъра на Йоркския херцог, защото съществуваха само две официални трупи — макар и други да играеха, — и съперничеството между артистите на Негово величество и тия на Негово височество беше голямо.

— Предполагам, че искате да се проявите на сцената, за да уловите в примката си някой благороден покровител?

— Може би — призна тя. — Всички казват, че това е изгоден занаят.

Тя говореше двусмислено, защото на всички беше известно, че Кайнестън има много обожатели от неговия пол, от които получаваше скъпи подаръци. Между тях се числеше, както казваха, и необикновено богатият Бъкингамски херцог, който беше започнал да пилее нашироко грамадното богатство на английската корона.

Кайнестън не се обиди. Той беше скромен като жена и това му придаваше въпреки разгулния живот добродетелен и достоен изглед.

— Може би сте права, госпожо. Бихте ли желали да ви представя на Том Килигрю?

Томас Килигрю беше един от покровителите на Кралския театър.

— О, бихте ли го направили? Кога? — Тя едновременно се развълнува и уплаши.

— Имаме репетиция утре в 11 часа. Елате, ако желаете.

Амбър се облече за тази среща с необикновено старание. Въпреки мрачната и студена ноемврийска утрин, без никакво слънце и с гъста мъгла, тя избра най-хубавата си рокля. Гърлото й се стягаше и ръцете й бяха влажни. Въпреки голямото си желание беше ужасно нервна и в последния момент изпадна в такава паника, че трябваше да направи усилие, за да излезе от стаята.

Когато пристигна в театъра, сне маската си. Момчето, което й отвори, свирна; тя се засмя, вече освободена го погледна дръзко.

— Идвам при Едуард Кайнестън. Той ме чака. Мога ли да вляза?

— Губите си времето, хубавице — каза й момчето. — Кайнестън не обръща внимание на жените, дори на най-големите красавици. Но щом искате, вървете!

Сцената се опразваше и Килигрю разговаряше в партера с Кайнестън, Чарлс Харт и една от актрисите, която стоеше права на самия край на подиума. Беше тъмно, защото осветлението идеше само от запалените свещи на сцената. Въздухът беше мръсен. Кори от портокали се търкаляха край стените, а пейките бяха покрити със замърсено зелено сукно. Мълчалива и празна, залата правеше мрачно и тъжно впечатление, но Амбър не обърна внимание на това.

Като се поколеба за минута, тя се отправи към тримата мъже, които се обърнаха при шума на стъпките й. Кайнестън й направи знак с ръка и сега той, Чарлс Харт, Килигрю и жената от сцената, Бек Маршал, я проследиха с очи, докато се приближаваше. Тя познаваше Чарлс Харт, хубав човек, който играеше на сцената от дълги години и който се беше изложил на риска да бъде изпратен в затвора за това през суровите години на империята. Тя беше срещала също Бек Маршал, която, с ръце на хълбоците, я разгледа безпощадно и сетне се врътна и изчезна.

Кайнестън я представи на Килигрю, човек на средна възраст, с аристократично държане, с живи сини очи, бели коси и малка остра брадичка по старата мода. Не би казал човек, че той е баща на младия Хари Килигрю, лудо момче, чиито подвизи предизвикваха и учудваха дори дворецът.

Тя направи реверанс пред Килигрю, който каза:

— Кайнестън твърди, че сте искали да станете актриса?

Амбър му отправи най-хубавата си усмивка, същата, която, преди да тръгне, беше изучавала усърдно пред огледалото. Но ъглите на устата и потреперваха и сърцето й се свиваше.

— Да — отвърна тя меко. — Бихте ли могли да ми дадете някоя роля?

Килигрю се засмя.

— Снемете си мантото и повървете малко по сцената, за да мога да ви огледам.

Амбър развърза корделата на пелерината от шията си, сне наметката и Чарлс Харт й подаде ръка, за да й помогне да се качи на сцената. Изправи се, за да изтъкне заобления си бюст и тънкия си кръст, и направи няколко стъпки, като се обръщаше и повдигаше полата си, за да покаже краката си. Харт и Килигрю се спогледаха многозначително.

Най-после, след като я оцени внимателно, подобно на любител, който купува кон, Килигрю запита:

— Какво друго знаете да правите, освен да бъдете красива, мадам Сейнт-Клер?

Чарлс Харт се захили подигравателно, като пълнеше лулата си.

— Че какво друго й трябва? Какво друго изобщо знаят те?

— По дяволите, Харт! Нима искате да й внушите, че няма нужда да направи дори опит да се научи да играе? Хайде, мила моя, какво знаете да правите?

— Зная да танцувам и да пея.

— Добре! Това е една част от работата на всяка актриса.

— Как не! — прошепна Чарлс Харт.

Той самият беше актьор и смяташе, че театърът днес се е побъркал, тъй като не се интересува от нищо друго освен от женски ръце и крака.

Килигрю й даде знак и Амбър започна да танцува. Това бе някаква испанска сарабанда, научена преди повече от година, с която бе имала голям успех пред Блек Джек и неговите приятели в Уайтфрайърс, а напоследък и пред Майкъл и всички негови познати. Тя се плъзгаше, въртеше и извиваше по сцената, напредваше и отстъпваше с единственото страстно желание да се хареса. След това изпя една весела улична песен, пародия на гръцката басня за Ариадна и Тезей, и гласът й имаше такъв сластен оттенък, че би придал чувственост дори и на някоя много по-невинна песен. Когато най-сетне завърши с дълбок поклон, тя вдигна глава, за да го погледне, като се усмихваше въпросително, и той запляска с ръце.

— Вие правите същото впечатление като фойерверките над Темза. Бихте ли могли да издекламирате някоя роля?

— Да — каза Амбър, макар че никога не бе опитвала.

— Добре! Но то е без значение. Идния вторник даваме представление, ще играем „Трагедията на една прислужница“. Елате утре сутринта в седем часа на репетицията, и аз ще ви намеря роля.

Луда от радост, Амбър се затече за вкъщи да съобщи голямата новина на Майкъл. Но макар и да не очакваше, че ще играе главната роля, тя все пак бе твърде разочарована от следващата утрин, когато узна, че ще бъде просто една от придворните дами, без да произнесе нито дума. Беше разочарована и поради възнаграждението, което се оказа само четиридесет и пет лири годишно. И чак сега разбра, че петстотинте лири, които Брус Карлтън й бе оставил, представляваха малко богатство, стига да ги бе запазила.

Обаче Кайнестън и Чарлс Харт я насърчаваха, като й казваха, че ако може да привлече вниманието на зрителите — което непременно щяло да стане, — скоро ще получи по-важни роли. Една актриса не се нуждаела от толкова работа и упражнения, колкото актьорите. Достатъчно било да е хубава!

Тя успя твърде бързо да установи приятелски отношения с мъжкия състав на групата и се стараеше да постигне същото и с жените, обаче те се отдръпваха. Макар жените да бяха на сцената само отпреди една година, те бяха образували нещо като клика, ревнива и неприязнена към всичко чуждо, което би се опитало да се вмъкне в техните редове. Когато Амбър им говореше, те не й обръщаха внимание, шушукаха зад гърба й, скриха костюма й в деня на главната репетиция — все с явното намерение да направят живота й невъзможен, та тя да напусне. Обаче Амбър никога не бе смятала, че другите жени биха могли да имат някакъв дял в нейните успехи и щастие. Затова и не се смущаваше от това държане.

Сцената я омагьосваше. Тя боготвореше всичко в театъра: дългите часове на репетициите, когато слушаше напрегнато и се опитваше да запомни ролите на половината от колегите си; паметния ден, когато положи клетва като служителка на Негово величество, тайните на гримирането, фалшивите коси, фалшивите носове, фалшивите бради; чудната сбирка от декори и цялата машинария, чрез която изгряваше луната и слънцето се издигаше над мъглата; също и костюмите, някои от които — най-великолепните! — бяха подарени от видни благородници, а другите бяха или купени на вехто, или имитация от тънко памучно платно. Тя се отдаде на театъра от сърце, хвърли се в него изцяло, тъй както се беше потопила в Лондон.

Най-сетне настъпи великият ден и след една безсънна нощ, пълна с опасения и съмнения, тя се вдигна, облече се и рано-рано тръгна за театъра. По пътя се спря пред един афиш, прикован върху дърво и прочете: „В Кралския театър тази сряда, 9 декември, ще се играе пиесата «Трагедията на една прислужница», начало точно три часа след обяд. Ще бъде играна от служителите на Негово величество. Да живее кралят!“ А когато пристигна в театъра, на покрива се вееше голямо знаме, което показваше, че през деня ще има представление.

„Боже мой! — помисли си тя. — Как можа да ми хрумне да играя пред публика!“ Бе още много рано и театърът беше празен, ако не се брояха двама сценични работници и гардеробиерката госпожа Скрокс, една ужасна, мръсна стара сводница, чиято дъщеря Килигрю наемаше за двадесет шилинга седмично за угода на своите актьори. Благодарение на няколко почерпки и на своето откровено приятелство Амбър бе успяла да я спечели и Скрокс беше нейна гореща привърженичка всред настроения срещу Амбър женски съюз. Когато другите актриси пристигнаха, тя беше вече гримирана, облечена и наблюдаваше салона иззад завесата.

Партерът беше претъпкан: млади, хубави, леки жени, продавачки на портокали шумяха и се смееха гласно, подвиквайки си през хората. Галериите бяха изпълнени с хора и най-сетне самите ложи се заеха от хубави дами, облечени бляскаво и отрупани със скъпоценности; безразлични същества, отегчени от представлението още преди да е почнало.

Амбър гледаше със засъхнало гърло и разтуптяно сърце, когато внезапно Чарлс Харт застана зад нея, прегърна я през кръста с едната си ръка и я целуна. Изненадана, тя трепна.

— О! — каза тя, като се смееше нервно.

— Е, добре, миличка — каза той весело, — готова ли сте да завладеете града?

Тя му отправи умолителен поглед.

— О! Не зная. Майкъл е в партера с цяла тайфа приятели, за да ми ръкопляскат. Но аз тъй се страхувам!

— Това е смешно! От какво се боите? От разни вятърничави благородници и техните развратници? Не им обръщайте внимание.

Той замлъкна, тъй като цигулките започнаха да свирят.

— Слушайте! Негово величество пристига!

И той повдигна леко завесата, за да може Амбър да погледне.

Шум от разместени столове и обща глъчка изпълниха залата. Всички зрители станаха на крака, обърнати към кралската ложа в средата на първи балкон, украсена с драперии от червено кадифе и с кралския герб.

Когато кралят се появи, музиката засвири и всички размахваха шапките си във въздуха. Чарлс II, едър, мургав и с висок ръст, който надвишаваше всички други от свитата, се усмихваше с доволство и поздравяваше с ръка. Всички забелязаха, че с него е Барбара Палмър, отрупана с бляскави скъпоценности, красива, високомерна, леко печална. Двамата бяха великолепни и внушителни. Амбър, която надничаше иззад завесите, почувства как изведнъж я жегва съзнанието за собственото й нищожество.

— Ох! — въздъхна тя тъжно. — Те приличат на богове!

— И боговете си служат с нощно гърне, мила моя — каза Чарлс Харт, като отиде да търси наметката си, защото той беше натоварен да казва пролога.

Амбър го проследи с поглед и се засмя донякъде облекчена.

Обаче погледът й отново се върна към лейди Палмър, която се усмихваше в креслото си и говореше с един седнал зад нея мъж. Лицето на Амбър се изопна от гняв и ненавист. Пръстите й, с дълги и изострени нокти, неволно се сгърчиха. Тя с удоволствие си представи как дращи с тях омразното лице, как разкъсва тази красива и самоуверена усмивка. Обзе я също буйна и мъчителна ревност, както някога, през онази прословута нощ, когато бе погледнала през прозореца и бе видяла Брус Карлтън да целува някаква червенокоса жена, която се надвесваше от вратичката на своята каляска и се смееше.

Скоро обаче тя бе заобиколена от другите актриси, които се струпаха зад нея с кикот и взеха да повдигат завесата, за да махнат на своите почитатели. Всички те изглеждаха весели и безгрижни, само Амбър горещо желаеше да избяга от театъра и да се скрие в своята стаичка. Осъзна, че никога не би могла да излезе на сцената пред тези умни, критично настроени люде, които биха я разкъсали с очи и език.

Прологът свърши и завесата се вдигна. Чарлс Харт и Майкъл Моун започнаха първата сцена. Зрителите в залата седяха по местата си, обаче шумът и шептенето продължаваха заедно с изблици на смях и критика на висок глас. Амбър, която знаеше по-голямата част от ролите наизуст, не успяваше да следи диалога и придворните дами вече излизаха на сцената. Кайнестън я тласна напред.

— Вървете!

За миг тя се поколеба неспособна да се помръдне, после със силно разтуптяно сърце вдигна глава и излезе на сцената. При репетициите другите жени винаги се бяха нареждали така, че я избутваха най-отзад въпреки настояванията на Килигрю, който желаеше зрителите да я виждат. Но този път поради закъснението си тя застана напред, по-близо до залата от всички други.

Тя долови един мъжки глас откъм партера:

— Кое е това великолепно създание? Да не е Ориндж Мол?

Друг му отвърна:

— Изглежда, че е новата! За бога, тя е истинска красавица! Красавица, казвам ви!

Отгоре, от галериите, чираците нададоха одобрителни възклицания.

Амбър чувстваше, че лицето й гори и се изпотява под мишниците, но направи усилие да вдигне очи и да погледне бегло към залата. Забеляза няколко лица пред себе си, които, вдигнали глави, я гледаха и й се усмихваха. И внезапно осъзна, че и те са просто мъже, като всички други. Точно преди да напусне сцената, тя им отправи ослепителна усмивка и чу нови одобрителни възклицания. След това тя застана зад кулисите натъжена, че ролята й бе свършила. В края на представлението тя вече беше завинаги завладяна от театъра.

Когато тръгнаха към гримьорните, Бек Маршал се обърна към нея.

— Слушайте, мадам, как-ви-беше-името? — каза тя, като се преструваше, че е забравила името на Амбър. — Няма какво да се надувате като паун. Господата винаги обичат новостите!

Амбър се усмихна пренебрежително, много доволна от себе си.

— Не се безпокойте за мене, мадам. Ще мога сама да се погрижа за собствените си интереси, може да бъдете сигурна в това!

Обаче тя бе доста разочарована, когато Майкъл с трима свои приятели я наобиколиха и обсебиха, като не допуснаха до нея никой от младите мъже, които я бяха гледали с възхищение и сега заинтригувано питаха за нея.

„О! — каза си тя. — Все някога ще се отърва и от Майкъл!“

XVI

На следния ден Амбър получи ролята на първата придворна дама с реплика от четири реда. Скоро получи по-важни роли, пееше и облечена в прилепнали панталони и тънка бяла блуза изпълняваше финалния танц. Нейното главно качество като актриса беше дарбата й да постига с лекота точно и пикантно преувеличено подражание на всякаква жена — важна дама или кръчмарска слугиня. Известно преувеличение бе необходимо, защото зрителите не обичаха тънкости в обрисуването на характери. Те имаха вкус към силни, груби, възбуждащи ефекти, независимо дали се отнася до женски роли, декори или мелодрамата.

Публиката обичаше кървавите, шумни, ужасяващи трагедии на Бомон и Флетчър, смяташе Бен Джонсън за най-големия драматург на всички времена и намираше Шекспир за твърде реалистичен, поради което лишен от поетическа правда. Трябваше му значително преработване, за да заслужи поставяне на сцената. Те харесваха и получаваха много песни, танци, честа смяна на декори и костюми, сражения, убийства, призраци, псувни, богохулства и полуприкрита голота. При всяко убийство или самоубийство се проливаше овча кръв от скрити мехури и заливаше обилно целия актьор; призраци се надигаха и спускаха от трапа; сцените на изтезания с рамки за разпъване, колела и огън изпълваха театъра с ужасени писъци и стенания. Но през цялото време контетата от партера непрекъснато се задяваха с актрисите, проститутките и леките момичета, а дамите в ложите си вееха с ветрилата и лениво се усмихваха на кавалерите долу.

Амбър бе твърде популярна — защото е нова, настояваха жените — и всеки ден след представлението биваше заобиколена от тълпа кавалери, които я целуваха, закопчаваха й жартиерите, присъстваха при нейния тоалет и я канеха да прекара нощта с някого от тях или с всички заедно. Тя ги слушаше, смееше се, флиртуваше с всички, обаче винаги се прибираше с Майкъл Годфри.

Тя се опасяваше да не пробуди ревността му, защото той познаваше всичките й тайни и ако пожелаеше, можеше да я погуби. Но дори да не бе ангажирана с него, тя още не бе чула предложението, което можеше да я заинтересува. Тя търсеше мъж, едновременно богат и виден, който би й обезпечил онзи живот, за който тя се чувстваше създадена — красиви тоалети, скъпоценности, каляска, щедра годишна издръжка, изискано жилище, камериерка и лакей. Онзи, който би й предложил всичко това, не можеше да се намери всеки ден дори сред обожателите й в гримьорната, а веднъж открит, може би нямаше така лесно да бъде задържан. Амбър бе нетърпелива, копнееше да подобри положението си, обаче бе решила да не върши неблагоразумия, от които би се озовала на тесните улички, водещи към обикновената проституция. Тя си спомняше препоръките на Пенелопа Хил, твърдо решена да използва мъжката слабост.

Така мина един месец. Амбър още не беше в по-добри отношения с другите актриси, отколкото в началото. Те не пропускаха нито един случай да я объркат или затруднят било на сцената, било в гримьорните, като пускаха слухове, че тя имала сифилис, че живеела прелюбодейно с брат си Майкъл… и много се дразнеха от студеното и високомерно презрение, с което Амбър посрещаше тези брътвежи. От друга страна, злословията им явно не успяваха да отблъснат нейните обожатели, които ги смятаха клюки на завиждащи жени.

— Да — заговори я един ден Бек Маршал, — тук в гримьорните може и да се тълпят, обаче не виждам нито един, който би ви предложил повече от половин лира.

Амбър бе седнала пред една масичка за гримиране с кръстосани крака и внимателно изтегляше черна линия в края на клепачите си.

— А ако поговорим за вас, мадам? Кой е вашият самец, моля? Да не би Йоркският херцог?

Бек се усмихна самодоволно и пренебрежително.

— Не, не е Негово височество. А капитан Морган, мъж с не по-ниско положение.

— И кой, по дяволите, е капитан Морган? Оня мухльо с правите коси, който ви придружаваше в Чатлин?

Тя стана и направи знак на Скрокс да й помогне да облече роклята си.

— Капитан Морган, госпожо Отрепка, е офицер от конната гвардия на Негово величество, при това много хубав мъж. Той е така лудо влюбен в мен, че мисли да ми вземе жилище и да ме накара да напусна сцената. Уверена съм, че скоро той ще се ожени за мен стига да свикна с мисълта за брак — добави Бек, като разглеждаше ноктите си.

Амбър се вмъкна в роклята и я задърпа надолу.

— Добре е да свикнете с тази мисъл колкото може по-бързо, иначе така и ще си умрете като стара мома — каза тя.

Амбър изпитваше винаги задоволство да дразни Бек с това, че е две-три години по-млада от нея.

— И къде го криете това чудо? Под ключ ли го държите?

— Той не е в града от два месеца насам. Семейството му притежава големи имения в Уелс, а баща му скоро почина. Но той ми писа, че щял да се върне вероятно тази седмица и тогава…

— О, не се съмнявам, че ще се поболея от завист само като го видя!

В този миг едно момче подаде глава през вратата и извика:

— На сцената за трето действие, дами, трето действие.

Амбър повече не помисли за капитан Морган и така изминаха няколко дни. Обаче един ден късно следобед, докато се обличаше след представлението заобиколена от дръзки обожатели, на вратата се появи един мъж, който веднага привлече нейното внимание.

Висок над метър и осемдесет, широкоплещест и мускулест, с тесни бедра и стройни нозе, той бе силен и мъжествен в своята червено-синя униформа и представляваше поразителна противоположност на всички тези изнежени, бледни младежи, които бърбореха неспирно за своята гонорея или сифилис и си носеха навсякъде терпентинови хапове. Лицето му беше със сурова красота и правилни черти, с позлатена кожа, а косата му — кестенява и вълниста. Амбър го загледа с изненада и възхищение, като се питаше кой ли може да е, и понеже той леко й се усмихна, тя присви очи и му се усмихна едва забележимо в отговор.

В този миг Бек извика:

— Рекс!

И се хвърли в прегръдките му, хвана го за ръка и го завлече в противоположния край на стаята. Тя припряно се облече и побърза да го изведе. Обаче преди да излезе, той хвърли кос поглед към Амбър.

— Е — каза Бек на другата сутрин, докато седяха в партера и гледаха репетицията, — какво ще кажете?

Обаче погледът й беше леко сведен и тя изглеждаше по-скоро предизвикателна, отколкото тържествуваща. Амбър се усмихна невинно и леко вдигна рамене.

— О, несъмнено, той е много изтънчен човек. Не се учудвам, че го изведохте така припряно, сякаш хуквате за акушерка. — В очите й блестеше лукав плам. — Ако бях на ваше място, никога не бих му позволила да се запознава с други жени.

Бек пламна:

— Подозирам вашите намерения, мадам! Но позволете да ви кажа следното: само да ви хвана, че хвърляте мрежите си към него, ще се каете! Ще ви накълцам на парченца, кълна ви се!

— Ау! — каза Амбър и стана да си тръгва. — Вашите крясъци изобщо не могат да ме уплашат!

Обаче капитан Морган не се появи зад кулисите в продължение на няколко дни и когато Амбър й се подигра, че не смее да покаже своето завоевание, то не само Бек, но и по-голямата й сестра Ан изпаднаха в ярост и започнаха да я заплашват с целия божи гняв, както и със собствения си.

— Само посмейте да се доближите до капитан Морган — викаше Ан с драматичен глас, защото тя бе трагичката в трупата, — и ще ви накарам да се разкайвате!

Обаче тези заплахи правеха толкова малко впечатление на Амбър, че тя не пропускаше случай да флиртува открито с него всеки път, когато го видеше. Тя се наслаждаваше на мисълта да отнеме любовника на Бек Маршал, дори той да не беше толкова привлекателен като Рекс.

Един ден рано след обяд тя тъкмо влизаше в театъра, когато я настигна, накуцвайки, един дребен дрипав просяк, бързо се огледа наоколо и тикна в ръката й запечатано писъмце. Изпълнена с любопитство, Амбър го отвори: „За мадам Сейнт-Клер“, прочете тя (титлата „мадам“ бе обръщение към всички актриси). „Мадам, трябва да ви призная, че съм непреодолимо привлечен от вас, макар че една позната и на двама ни дама ме предупреди, че не сте достойна за доверие и че принадлежите другиму. Въпреки това аз си позволих дързостта да запазя една маса за нас в «Лисицата под хълма» при Бръшляновия мост. Надявам се да ви видя там утре вечер в седем часа. Ваш твърде покорен слуга: Капитан Рекс Морган.“ Накрая бе добавено: „Мога ли да ви помоля, мадам, да имате добрината да не споменавате пред никого за това писъмце?“

Амбър се усмихна дяволито и след миг накъса писмото на дребни късчета, хвърли ги зад гърба си и влезе в театъра. Тя нямаше никакво намерение да казва за писмото на Бек. Във всеки случай не преди да бъде сигурна в своята победа, обаче не можа да устои на изкушението да й отправи лека подигравателна усмивка, която смути неприятелката й, въпреки че не й казваше нищо.

На следващия ден тя нямаше репетиции и употреби деня, за да си измие косата — макар календарът да посочваше, че астрологически денят е неподходящ, — после да реши как да се облече и да намери някакво извинение пред Майкъл. Тя все още не го бе измислила, когато нае екипаж и отиде в Роял Иксчейндж, за да си купи ръкавици, панделки и стъкълце с парфюм. Завръщайки се с ръце, натоварени с пакети, с измокрени от дъжда наметало и качулка, тя отвори вратата и завари Майкъл да стои и разговаря с друг мъж.

Този мъж бе доста по-възрастен от него и когато се обърна към нея, тя видя едно строго лице. Тя веднага разбра кой е: това бе бащата на Майкъл. От известно време насам Майкъл получаваше писма от баща си, който му искаше обяснения защо са го изхвърлили от Правния факултет и настояваше да се върне незабавно вкъщи. Майкъл й бе чел всяко от тези писма със смях и й бе казвал, че баща му бил от старото поколение, голям формалист. После бе хвърлял писмото в огъня, без нито веднъж да отговори. А сега той стоеше там, с израз на бито куче, и мълчеше безпомощно.

— Амбър — каза той най-сетне, — това е баща ми. Сър, мога ли да ви представя мадам Сейнт-Клер.

Сър Майкъл Годфри я гледаше, без да каже нищо, и след миг тя прекоси стаята, остави пакетите и простря наметалото върху един стол пред огъня. След като стори това, тя се обърна и видя, че двамата мъже продължаваха да я гледат и неодобрителният поглед на сър Майкъл Годфри я накара да почувства, че деколтето й наистина бе твърде дръзко, а лицето — много гримирано. Той се обърна към сина си:

— Това ли е жената, която издържате сега?

Амбър изпита неприятното чувство, че с нея се отнасят като с последна уличница.

— Да, сър.

Майкъл съвсем не бе така дързък пред баща си, както пред кръчмаря. Необузданият веселяк, който се напиваше всяка вечер и се забавляваше да чупи прозорците на заспалите граждани, сега бе отстъпил място на почтителния син, смутен и мрачен.

Сър Майкъл Годфри се обърна към Амбър:

— Мадам, опасявам се, че ще се наложи да потърсите другаде някой млад глупак, който да посреща разноските ви. Моят син се връща с мен на село и вие не ще получите повече нито стотинка от неговата неуместна щедрост!

Амбър му отвърна със студен поглед, като се сдържа да отговори язвително, защото си спомни всичко, което Майкъл й бе сторил и колко още можеше да й стори, ако реши да я уязви. С жест на ръката сър Майкъл посочи на сина си да излезе от стаята. Той се поколеба за миг, отправи умолителен прощален поглед към Амбър, обаче баща му го изтласка насила и излезе след него, като затръшна вратата. На Амбър й дожаля за Майкъл — явно в живота му щеше да настъпи печална промяна, — обаче съжалението й скоро отстъпи място на облекчение, а после — на нетърпеливо очакване на вечерта!

„Аз наистина имам щастлива звезда! — помисли си тя въодушевено. — Точно когато нямам нужда от него… той си отива!“

Амбър пристигна с малко закъснение и когато я заведоха в запазения салон на първия етаж, капитан Морган отвори широко вратата и я посрещна с въодушевление:

— Ето ви най-после! Колко мило от ваша страна, че дойдохте!

Очите му блеснаха от удоволствие, като я огледаха, и той й помогна да свали наметалото и маншона си, метна ги на един стол, после я хвана за ръка и я завъртя пред себе си.

— Прекрасна сте! Боже мой, вие сте най-славното създание, което съм виждал в живота си!

Амбър се засмя.

— Хайде сега, капитан Морган! Бек Маршал ми разказа, че е чувала и по-мили неща от вас.

Обаче тя чувстваше наслада от това възхищение и тръпка на топлота и удоволствие премина през тялото й, когато гледаше неговия израз. Много отдавна не бе виждала толкова влюбен мъж, всъщност откакто бе напуснала Меригрийн. И бе щастлива, че той оцени красивата й рокля, защото тя бе облякла най-хубавата и най-новата. Повечето от тия млади почитатели бяха твърде много заети със собствените си тоалети, за да забележат как е облечена жената, която ги придружава. Амбър бе в тоалет от яркозелено кадифе с разтворена отпред пола, драпирана върху фуста от черен сатен, със златни пайети. Освен това над слепоочията си бе вързала две панделки от черен сатен.

Той щракна с пръсти.

— По дяволите Бек Маршал. Тя не представлява нищо за мен, уверявам ви!

— Това казва всеки мъж за старата си любовница, когато е пожелал някоя нова.

Рекс Морган се засмя.

— Виждам, че вие притежавате толкова духовитост, колкото и красота, мадам. Истинско съвършенство.

В този момент се почука на вратата. Морган извика да влязат и се появи съдържателят и трима сервитьори, натоварени с похлупени блюда, ножове, лъжици, салфетки, чаши и две бутилки вино. Те поставиха блюдата, със замах вдигнаха капаците, за да прецени капитан Морган съдържанието им, и после излязоха. Амбър и Рекс седнаха на масата.

Имаше голяма купа с димяща супа от раци, добре препечен овнешки бут, фарширан със стриди и пържен лук, пилешки бутчета със златиста коричка и пудинг със счукани кестени и бит каймак. Седнали един до друг срещу камината с грейнала жарава почнаха да се хранят, като подхванаха непринуден, приятен разговор, наслаждавайки се на хубавите ястия и изпитвайки възхищение един от друг.

Той й каза, че имала най-пленителните очи в света, най-прекрасните коси, които е виждал някога, най-красивия бюст и най-хубавите нозе. Гласът му бе с тон на съкровена искреност, в която тя не можеше дори да се усъмни, и той я гледаше с откровено възхищение и нескрито пожелание. „Виж ти, той вече е безумно влюбен в мен!“ — помисли си Амбър очарована и си представи как на другия ден ще го разведе победоносно в гримьорната като питомна маймунка, вързана за верижка.

— Истина ли е — попита я той, когато почваха пудинга с кестените, — че ви подпомага някакъв студент по право?

— Боже всемогъщи! Кой ви каза това?

— Всеки, когото съм питал за вас. Вярно ли е?

— Разбира се, не! Господи! Да, признавам, че известно време споделях едно жилище с един млад човек, но това бе моят братовчед, който сега се върна у дома си, в Йоркшир. Небеса! Какво ли ще каже баща ми, ако научи какви лоши приказки се разправят тук за хората, и то без никакъв повод!

Тя го погледна с очи, широко отворени от възмущение.

— Той има късмет, че е само ваш братовчед. Иначе аз бих бил задължен да го предизвикам на дуел, за да се отърва от него. Но се радвам, че си е отишъл. Разкажете ми, коя сте вие? Откъде идвате? Всеки разказва различни истории за вас.

— Аз съм госпожа Сейнт-Клер и идвам от Есекс. Какво друго желаете да знаете?

— Какво правите в театъра? Вие нямате вид да принадлежите на този свят.

— Така ли? На мен пък друго са ми казвали.

— Не искам да кажа това. Вие имате вид на благородна дама.

— О! Ами…

Тя го погледна косо, докато той наливаше шампанско.

— За да ви кажа истината — аз наистина съм.

Тя пое чашата, която той й подаде, облегна се в стола и започна да му разправя онази история, която бе съчинила почти откакто бе пристигнала в Лондон и която разкрасяваше всеки път, когато й хрумнеше нещо ново:

— Аз съм от старо и почтено семейство, което притежаваше големи имения в Есекс. Обаче те разпродадоха всичко, за да помогнат на Негово величество през време на войната. Тогава, когато един отвратителен стар граф поиска ръката ми, моят баща настоя да приема предложението, за да му помогна по този начин да си поправи положението. Но понеже аз не желаех да взема този стар пръч, баща ми се разсърди и ме заключи вкъщи. Аз успях да избягам и пристигнах в Лондон. Естествено промених си името… всъщност не съм госпожа Сейнт-Клер.

Тя му се усмихна над чашата доволна да види, че той явно повярва.

Тогава той стана, приближи столовете до тлеещия огън и седнаха един до друг. Амбър вдигна нозе, опирайки стъпала на ръба на камината, а полите и се плъзнаха над коленете, разкривайки краката й, обути в черни копринени чорапи с дантелени жартиери. Той взе ръката й в своята и те седяха така, съвършено спокойни и мълчаливи, но усещайки как в тях се надига желанието.

„Какво да правя? — питаше се тя. — Ако се съглася, той ще ме вземе за уличница… а ако откажа, той може повече никога да не дойде.“

Накрая тя се обърна към него и срещна погледа му — напрегнат и сериозен, блеснал от желание. Той протегна ръка, обви я около кръста й и бавно я привлече към себе си, а тя се плъзна на коленете му. Поколеба се за миг, после сведе лице към неговото и усети устните му да се притискат към устата й — топли, влажни, пламенни. Ръката му се вдигна към гърдите й и тя долови тежките удари на сърцето му, притиснато до нейното. Кръвта й се разбушува, изпълвайки я с пламенна, нетърпелива страст — тя усети, че се предава, но нямаше никакво желание да се възпре.

Той коленичи пред нея, а тя внезапно скочи и изтича към тъмния прозорец, като скри лицето си в ръце. Той веднага я последва и я прегърна. Гласът му зашепна умолително и когато устните му докоснаха врата й, тръпки пробягаха по гърба й.

— Моля ви, скъпа моя, не ми се сърдете! Аз ви обичам! Кълна ви се. Това е истината. Аз ви желая!

Пръстите му се вкопчиха в раменете й, а гласът му бе пресипнал от вълнение.

— Моля ви, Амбър моля ви! Няма да ви сторя зло… Нищо лошо няма да стане… Елате! — И той я обърна с лице към себе си.

Амбър се освободи от него и нейният поглед беше безразсъден, а лицето — пламнало.

— Вие имате погрешно мнение за мен, капитан Морган! Аз може да работя в театъра, но това не значи, че съм уличница. Горкият ми баща би умрял от срам, ако узнае, че дъщеря му се е отдала на грешен живот. А сега ме оставете…

Тя мина бързо край него, за да вземе наметалото си, и когато той я пресрещна и хвана за ръка стиснал челюсти и с тежък поглед, тя извика предупредително:

— Внимавайте, сър! Аз ме съм една от вашите доброволни плячки!

Тя се обърна, взе наметката си и маншона, сложи си ги и се отправи към вратата.

— Лека нощ, капитан Морган. Ако ми бяхте казали защо ме каните, щях да ви спестя разноските за вечерята!

Тя го погледна високомерно, обаче студеното, гневно изражение, на лицето му я разтревожи.

„Ето на! — помисли си тя. — Ако той наистина ме обича, аз провалих всичко.“

Той я гледаше с вдигнати вежди и устните му леко се извиха, но когато тя хвана дръжката на вратата, той прекоси стаята и застана до нея.

— Не си отивайте така, госпожо Сейнт-Клер. Съжалявам, ако съм ви обидил. Бях чул… Няма значение! Обаче вие сте дяволски пленителна жена. Човек трябва да е от лед, за да не ви пожелае, а откровено казано, аз не съм такъв! — Той се усмихна. — Позволете ми да ви изпратя до дома ви.

След това тя се срещаше с него често, обаче не в театъра, тъй като още не бе сигурна в него, а и не искаше да даде възможност на Бек да й се подиграе. Бек междувременно продължаваше да се перчи и хвали с вниманието му към нея, показваше на Амбър подаръците си от него и й разказваше интимни подробности от срещите си с него. Амбър също получаваше някои подаръци: изящни черни дантелени чорапи от Франция, жартиери с малки диамантени закопчалки, маншон от златен брокат, поръбен с черна лисица — но тя се държеше загадъчно и не издаваше благодетеля си.

Тя прилагаше всички хитрини, които познаваше — а те бяха вече доста, — за да разпали неговото желание. Обаче всеки път, когато той смяташе, че вече ще успее, тя го отблъскваше, като отново настояваше, че е почтена жена, за нейно щастие той не предполагаше, че такова поведение е точно обратното на добродетелност. Понякога той изръмжаваше, че тя е ужасна флиртаджийка, и беснееше, като се кълнеше, че повече никога няма да я погледне. Друг път стоеше и я умоляваше настойчиво, истински отчаян и накрая си тръгваше сломен. Но всеки път се връщаше.

Докато най-сетне една вечер, с изпито лице и изкривена връзка, той се свлече в един стол и простена:

— Какво, по дяволите, искате? Не мога повече да продължавам така! Целият съм изопнат като струни на цигулка!

„Най-сетне“ — помисли си тя с облекчение. И въпреки че минута преди това се чувстваше уморена, обезсърчена и по-малко от всякога склонна към добродетелност, сега тя се засмя, стана и отиде пред огледалото, за да приглади косите си.

— Бек разправя съвсем друго. Дори днес ми говори как сте били снощи при нея, та едва ли само за един миг може толкова да се разпалите.

Той направи гримаса като смъмрен хлапак.

— Бек само се хвали! Отговорете ми! Какво очаквате от мене? Какво желаете? Брак ли?

Тя знаеше, че той много се опасява да постави този въпрос, защото като повечето други младежи никак не мечтаеше да се ожени и все едно дали бе повярвал или не на историята й за нейното аристократично семейство, той нямаше да се ожени за актриса.

— Брак ли? — повтори тя с подигравателно учудване, като го наблюдаваше в огледалото. — От самата дума ми се повдига. Коя жена със здрав разум желае да се омъжи?

— Всяка жена, струва ми се!

— Едва ли би поискала, ако някога се е омъжвала.

Тя се обърна и го погледна сложила ръце на хълбоците.

— Боже мой! Да не сте омъжена?

— Не, разбира се, че не! Но аз не съм сляпа. Имам си своите малки наблюдения. Какво е съпругата, моля ви се? Мъжете в наше време се отнасят с нея по-зле, отколкото с куче. За тях тя не става за нищо друго, освен да гледа отрочетата… и да им служи за контраст на любовницата. Жената надува корем всяка година, а любовницата получава парите и вниманието. Да бъда съпруга! Не и за хиляда лири! Не и аз!

— Добре! — каза той явно облекчен. — Не. Вие говорите действително като разумна жена. Но пък и нямате вид, че копнеете да бъдете метреса. Едва ли мечтаете да останете за цял живот такова нищожно нещо, каквото е една девственица? Това не е достойно за жена като вас!

— Казала ли съм, че имам такова намерение? Ако мъжът, когото обичам, ми направи подходящо предложение, уверявам ви, че ще си помисля.

Той се усмихна.

— Добре! Почнахме да стигаме донякъде най-после. И какво разбирате под подходящо предложение, моля?

Тя облегна лакът на камината, застанала на един крак, а другият й бос крак се подаде изпод атлазената роба и започна да брои на пръсти:

— Бих искала издръжка от двеста лири годишно, жилище по мой избор, камериерка, хубав малък екипаж с четири коня… и разбира се — кочияш и лакей… и позволението да остана в театъра.

Тя нямаше никакво намерение да напусне сцената, защото там именно го бе срещнала и се надяваше да намери друг един ден, и то по-важен покровител.

— Вие се оценявате дяволски скъпо.

— Нима?

Тя се усмихна и леко разтърси рамене.

— Ами… високата цена, както знаете, предпазва от лоша компания.

— Ако приема вашата цена, ще се надявам тя да ви предпазва от всякаква друга компания освен моята.

Амбър загуби няколко дни да търси жилище, което й харесва, и през цялото си свободно време извън театъра тя обикаляше града с наемен екипаж. Най-сетне откри три стаи на третия етаж в „Синия балкон“, в модния квартал на Дръри лейн, близо до Стренд. Наемът бе висок — четиридесет лири годишно, но капитан Морган го предплати.

Всичко бе според последната мода, отразяващо лекия, весел и пъстър вкус на новото време. Салонът бе облепен с изумруденозелена дамаска, мебелиран с френски масички, кресла от орех, някои от които позлатени — твърде различни от тежките дъбови мебели, които бе свикнала да вижда по странноприемниците. Един голям орехов диван бе покрит със зелени възглавници, украсени със златни ресни, и по стените имаше няколко огледала с рамки, лакирани в златно и зелено. Тя веднага реши да си поръча портрет и да го закачи над камината, както бе видяла в дома на една друга актриса, издържана от един лорд.

Стените на трапезарията бяха покрити с китайски тапети, ръчно изрисувани с божури и хризантеми, заобиколени с пъстроцветни птици и пеперуди. Столовете и креслата бяха с дебели възглавници, в яркозелена тапицерия. В спалнята тапетите по стените бяха също от златистозелена дамаска. Там имаше параван с пет крила — две червени и три зелени, а по столовете имаше възглавници на зелени и червени райета.

— О! — извика Амбър, когато капитан Морган отиде с нея да види апартамента и се съгласи да го наеме. — Много благодаря, Рекс! Нямам търпение да се пренеса тук.

— И аз също! — каза той.

Обаче тя го шляпна, после се усмихна.

— Е, Рекс… спомнете си какво ми казахте! Обещахте ми, че ще почакате.

— Вярно е! Но, за бога… не за много време.

Тя настоя да получи издръжката си в предплата и след като я получи, отиде при Шедрак Нюболд — тя бе запомнила името му, което Брус Карлтън й бе казвал — и вложи парите си при него с шест на сто лихва. После двамата намериха в Коу лейн от втора ръка една каляска, която, макар и малка, бе току-що лакирана и в добро състояние: блестящо черна, с червени колелета, поводи и такъми. Рекс купи четири красиви черно-бели коня. Кочияшът и лакеят се казваха Темпист и Джеремая и тя поръча за тях по една червена ливрея, обшита със сребърни ширити.

Тя нае камериерка с посредничеството на една стара жена, която й препоръча госпожа Скрокс. Увериха я, че била честно момиче, скромно и добре възпитано, което умее да крои, да шие и да чисти, не се излежава в леглото, не ходи да бъбри със съседите и не ходи небрежно облечено. Камериерката беше грозновата, с раздалечени зъби и лице, обсипано с лунички. Казваше се Прюданс[1] — име, което Амбър не хареса, защото й напомняше простодушната, наивна Хонър[2] Милс, която с двама крадци се бе свързала, а те я ограбиха. Обаче младото момиче така силно желаеше да й се понрави и, изглежда, толкова се измъчваше при мисълта, че няма да бъде наето, та Амбър го взе.

Първата вечер в новото жилище Амбър и Рекс поръчаха от близката „Кръчма на Розата“ една изискана вечеря и отвориха бутилка шампанско. Но едва бяха изпили половината, и той буйно я взе на ръце и я занесе в спалнята. Въпреки страстта си той бе нежен и внимателен, желаеше както той така и тя да получи наслаждение, и Амбър помисли, че това много повече прилича на брачна нощ, отколкото жалкия опит, който бе имала с Люк Чанъл. За първи път от години насам тя се почувства изцяло и напълно задоволена, защото Рекс притежаваше същата смесица от опит, енергия, овладяна сила и инстинктивно разбиране като лорд Карлтън.

„Има огромна разлика — каза си тя — между това, да бъдеш любовница на един мъж или негова съпруга“. Според нея тази разлика беше напълно в полза на първата.

На другия ден след обяд, Амбър завари гримьорната на актрисите да бучи като раздразнен кошер, а Бек Маршал беше центърът на шумното възмущение. Тя веднага разбра, че са чули за нея и Рекс. Въпреки възмутените и ледени погледи, които всички едновременно отправиха към нея, тя влезе бавно в стаята, като сваляше ръкавиците си с най-невъзмутим вид. Скрокс веднага се приближи към нея и по старото й, грозно лице се изписа самодоволна усмивка.

— По дяволите, госпожо Сейнт-Клер — каза тя и дебелият й прегракнал глас надделя над гълчавата в стаята, — но страшно ми беше приятно да чуя за вашето щастие.

Тя се наведе, лъхвайки на ракия и развалена риба, и я сръга в ребрата:

— Когато онзи ден ме попитахте къде да си потърсите камериерка, аз си казах: Охо! Госпожа Сейнт-Клер си е намерила някого, бас държа. Но, честна дума, никога не бих отгатнала, че това е капитан Морган!

Тя се изкикоти, сръга я пак и посочи с палец възмутената група.

Скрокс бе поела от Амбър наметката, ветрилото и маншона и сега й помагаше да си съблече роклята.

— Както и никой от останалите, доколкото виждам — промърмори Амбър и вдигна многозначително едната си вежда, докато свличаше фустите.

— Фу! Да бяхте видели изражението на госпожа Сополанка, като чу новината! — Тя се изсмя с цяло гърло, разкривайки беззъба паст, и запляска по дебелите си бедра. — Честна дума, изглеждаше като отровена.

Амбър се усмихна, свали гребенчетата, които държаха страничните букли, и разтърси глава. После погледна Бек, тя извърна глава и погледите им се срещнаха. Те останаха така един дълъг миг: Амбър — ликуваща и подигравателна, а Бек — разтреперана от гняв. После Бек се врътна и вдигна ръка, за да покаже на Амбър среден пръст. Амбър се разсмя високо от това и взе черната перука, която носеше в ролята на Клеопатра от Шекспировата трагедия, и я нахлузи върху блестящата си копринена коса.

Тя се познаваше добре и усещаше, че ролята на египетската царица не и отговаряше, тя подхождаше много повече за Ан Маршал — но тази идея бе на Том Килигрю. С черна перука, с удължени от черен молив очи, рокля без ръкави, обшита с пайети, която едва покриваше гърдите й, а копринената алена пола стигаше до колената й — с този си вид тя бе пълнила залата от десет дни насам. Повечето от пиесите се ограничаваха с три или четири представления, защото много малка част от населението на Лондон посещаваше театъра. Обаче мнозина младежи идваха да се възхищават на тази Клеопатра за четвърти или пети път. Те бяха свикнали да виждат разголена женска гръд, но не бедра и нозе. Всеки път, когато тя излизаше на сцената, се чуваха подсвирквания, шепоти и дръзки коментари. Обаче ложите оставаха празни, защото, както се говореше, дамите протестирали против неприличието на подобно представление.

Амбър очакваше неприятности и се беше подготвила за тях, обаче въпреки напрежението, което се носеше във въздуха, пиесата мина както обикновено до последната сцена от последното действие. Докато очакваше в едната страна на сцената времето за своята реплика, Бек и Ан Маршал застанаха до нея — Бек от дясната й страна, Ан малко по-назад. Амбър погледна Бек небрежно и продължи да следи сцената, където съдът решаваше съдбата на Клеопатра.

— Е, мадам — каза Бек, — позволете ми да ви поздравя за бързия ви напредък, казаха ми, че занапред сте щели да бъдете в тежест само на един мъж.

Амбър й хвърли бърз поглед и отговори с досада:

— Боже мой, мадам, вие би трябвало да се отнесете до вашия аптекар, защото позеленявате!

В този миг тя усети силно бодване и гневно се обърна, преди да има време да протестира, дойде Моун, сбута ги и ги изпрати на сцената. Заобиколена от Бек и от Мери Кнеп, Амбър се яви на сцената и произнесе с висок и ясен глас:

И в свойто отчаяние вече

предвиждам по-добър живот…

С изключение на лудото оживление в залата последната сцена премина както обикновено: диалогът на Клеопатра с Цезар, нейното решение да сложи край на живота си, опитът за самоубийство на Ирас и най-сетне жестът на Клеопатра, която сграбчва картонената змия и се обръща към нея с драматичен глас:

О, нека твоят остър зъб завинаги прекъсне

на тоз живот оплетения възел. Ти, бедни

и отровни глупчо!…

И докато Бек като вярна служителка, която не е в състояние да понесе смъртта на своята господарка, тичаше отчаяно по сцената, а Амбър приближи змията до гърдите си — чу се един младеж да казва:

— Шест пъти гледам това представление, тая усойница едва ли има повече отрова!

Амбър стисна зъби и затвори очи, сякаш обладана от силна болка. Обаче тя не вземаше трагичната си роля сериозно и едва се въздържаше да не се разсмее.

След като остана за миг неподвижна, тя започна бавно да се извива в предсмъртна агония. Обаче насред действието бе спряна от внезапен смях, който обхвана цялата зала — от ложите до галериите, изпълни театъра до тавана и сякаш бликаше от всички страни едновременно и се стоварваше върху нея почти с физическа сила.

Съзнавайки смътно, че този смях се отнася до нея, Амбър се обърна бързо и опипа с ръка гърба си. Тя очакваше да открие, че роклята й е разпрана, обаче пръстите й напипаха късче картон, който тя дръпна и захвърли с гняв в залата. Пред нея, над нея, около нея всички лица бяха разкривени от смях, сякаш безкрайна гледка от отворени уста, а чираците от галериите започнаха да тропат с крака и да пеят:

А задничето мое,

любителю, е твое.

Петаче предложи

и мене ти вземи!

По цялата сцена зазвъняха монети и я улучваха, долитайки от всички страни. Мъжете се бяха качили по столовете и ревяха с пълно гърло. Дамите бяха сложили маските си, но се люлееха от смях. Целият театър се заливаше от смях, а не бяха изминали тридесет секунди от злополучното обръщане на Амбър.

— Мръсна кучка! — изръмжа Амбър през зъби. — Ще ти счупя главата за това.

Бек побягна с истеричен кикот и тъй като завесата се спускаше, Амбър се затича след кея и викаше:

— Върни се! Върни се, ако смееш, подла страхливке!

Скрита зад кулисите, Ан протегна крак да я спъне, но Амбър го прескочи, блъсна я от пътя си и продължи преследването. Както бягаше по дългия тъмен коридор, Бек се обърна, преди да влезе в гримьорната, и изпищя, като видя, че Амбър е тъй близо. Тя се хвърли в стаята и затръшна вратата. Но преди да заключи, Амбър блъсна вратата и връхлетя вътре. Тя светкавично заключи и се нахвърли върху Бек.

Те се дращеха и хапеха, пищяха, ритаха се и се удряха с юмруци, търкаляха се по пода. Скоро леките им костюми се разкъсаха. Перуките им се разлетяха, черният грим от очите им се размаза по лицата им и по бузите, по ръцете и гърдите им се явиха кървави драскотини. Обаче яростта им бе такава, че не виждаха, не чуваха, не усещаха нищо.

Зад вратата се натрупа тълпа, която блъскаше и викаше да й отворят. Скрокс куцукаше около двете жени, като се пазеше от ударите и насърчаваше госпожа Сейнт-Клер. По едно време тя се надвеси твърде ниско и Бек я ритна силно в корема, което я повали на пода останала без дъх, стенеща.

От носа на Амбър течеше кръв и гърлото й се раздразни от погълнатата кръв. Най-после тя успя да надвие Бек и почна да я удря с юмруци по лицето, докато другата се защитаваше със зъби и нокти. Те бяха в това положение, когато най-сетне Скрокс успя да отвори вратата и половин дузина мъже се втурнаха да ги разтърват, издърпаха Амбър и избутаха на другата страна Бек. Двете жени рухнаха от внезапно нервно изтощение и не оказваха никаква съпротива. Бек истерично заплака и изричаше несвързан поток от обвинения и ругатни.

Амбър се бе проснала върху дивана покрита с наметалото на Харт, а Скрокс миеше раните й и мърмореше въодушевено поздравления. Амбър започваше да усеща парлива болка от раните. Носът й беше изтръпнал и подпухнал. Едното й око почна да се затваря.

Тя смътно долови ядосания глас на Килигрю:

— … посмешище на целия град, проклети кучки! Няма да посмея повече да представя тази пиеса! Отстранявам ви за две… не, за три седмици, дявол да го вземе! Аз или ще установя дисциплина сред вас, нагли създания, или ще ви дам да разберете! А костюмите ще възстановите на свои разноски!

Гласът продължаваше, но Амбър, затворила очи, отказваше да слуша. Имаше късмет, че Рекс, който служеше в конната гвардия на Негово величество, тази вечер бе на служба в двореца.

Въпреки всичко, когато след принудителната отпуска се върна в театъра, тя установи, че останалите жени, без да я обичат повече или пък да й завиждат по-малко, я приемаха вече като своя. Имаше известно напрежение, когато се срещнаха с Бек за първи път в гримьорната, но се задоволиха да си разменят по един поглед и по един хладен поздрав.

Няколко дни по-късно Скрокс наметна загадъчно на Амбър капюшон от синьо кадифе, подплатен с кожички, който някаква видна дама била подарила щедро на театралния гардероб. На Амбър не й отиваше синьо и тя знаеше това.

— Благодаря много, Скрокс — каза тя. — Но по-добре го дайте на Бек. Подхожда на роклята й.

Бек, която си обуваше чорапите на няколко крачки встрани, я чу и изненадана вдигна глава.

— Защо на мен? Моята роля е толкова малка.

Килигрю бе изпълнил заплахата си и никоя от тях не получи ролята, която им подобаваше.

— Тя е толкова голяма, колкото и моята — настоя Амбър. — А от друга страна, аз получих една нова фуста.

Все още недоверчива, Бек прие и благодари.

В пиесата те играеха ролите на две млади жени, суетни, близки приятелки, и внезапно по време на първото действие те се почувстваха привлечени една към друга. На края на представлението всички се учудиха, като ги видяха, че се връщат от сцената хванати под ръка и разговарят весело. След това те станаха също такива добри приятелки, както бяха повечето от жените, и Бек флиртуваше с капитан Морган, когато той идваше зад кулисите, макар да знаеше — както и Амбър, — че от това няма да излезе нищо. То бе просто проява на добро разположение.

[1] Благоразумие (англ.). ↑

[2] Чест (англ.). ↑

XVІІ

Чарлс II се ожени за инфантата Катерина Португалска две години след реставрацията си.

Изборът се спря върху нея от Чарлс и канцлера Хайд — сега граф Кларендън — скоро след завръщането му. Забавянето на сватбата бе политически ход, който целеше да изнуди за по-голяма зестра изпадналата в безнадеждно положение малка Португалия, съвсем наскоро освободила се от Испания, но все още заплашвана от нея. В края на краищата португалците платиха висока цена за брака с английската морска сила: те дадоха триста хиляди лини; правото за търгуване с всички португалски колонии и две от най-ценните си владения — Танжер и Бомбай.

Граф Сандуич бе изпратен с един флот за Португалия да ескортира принцесата до Англия, но самият Чарлс не можеше да напусне Лондон, докато не завърши сесията на парламента, което означаваше няколко дни след като принцесата пристигна в Портсмут. Щом се освободи, той незабавно потегли, като пътува и през нощта. Пристигна там рано следобед и първо се отби в своите апартаменти, за да се преоблече.

Чарлс седна и неговият бръснар насапуниса лицето му, започна да го бръсне с бързи, сръчни движения на наточения бръснач. Под очите му имаше тъмни кръгове, но той изглеждаше щастлив и оживен, дори някак развеселен, защото стаята беше пълна с придворни, а той знаеше, че на всички в главата им е една и съща мисъл.

Те се питаха какъв ли съпруг ще бъде той, как този брак ще засегне положението на всеки от тях и дали наистина, както бе казал, няма да държи никакви метреси, след като се ожени. От своя страна той се радваше да е далеч от Лондон и меланхоличната Барбара, която през последните седмици само се мусеше, мръщеше и плачеше, макар и пред познати да се бе хвалила, че смята да роди второто си дете в Хемптън корт, докато кралят прекарва там медения си месец.

Сега Чарлс погледна Бъкингам, който стоеше до него и галеше по главата кафяво-черно кученце, шпаньол. Бъкингам бе там от няколко дни и вече бе виждал инфантата.

— Добре ли е?

— Добре е — отговори херцогът.

Чарлс се засмя.

— Мисля, че ревнувате, милорд.

Съпругата на Бъкингам бе дребна, неугледна и дебела жена с особени, дръпнати очи и дълъг вирнат нос. Когато бръснарят свърши, кралят стана и се остави да го облекат.

— Е… за честта на нацията се надявам, че тази нощ, няма да ме довърши. През последните тридесет и шест часа не съм имал и два часа почивка и се опасявам нещата да не тръгнат твърде сънливо.

Най-сетне облечен, той си сложи шапката и бързо излезе от стаята, а по петите му се затича сюрия шпаньоли, следвани от сюрия придворни. Бяха му казали, че инфантата е настинала и е на легло. Там именно я намери той — на бели копринени възглавници, с извезан върху тях герба на Стюартите. Облечена бе в роба от бледорозов атлаз с бухнали, стигащи до китките, ръкави. Той поспря на прага, направи поклон и видя очите й да се вглеждат в него — широко отворени, полуизплашени, а пръстите й мачкаха нервно завивката.

Тя бе заобиколена отвсякъде от своята свита, скупчена в двойна-тройна редица около леглото й, сякаш за да я пазят. Имаше шестима свещеници в дълги раса, главите им, подстригани на тонзура, лъщяха, а очите им бяха преценяващи и скептични. Там бяха графините Пеналва и Понтевал, компаньонки на Нейно величество — две грозни, с кален тен на кожата, строги стари жени. Там бяха и шестте почетни госпожици — млади и също толкова мрачни, жълтеникави и противни за окото на англичанина. Вместо свободните, изящни рокли с дълбоко деколте, които бяха на мода тогава, те до една носеха старомодни кринолини с твърди корсети, които в Англия бяха забравени от тридесет години. Ако изобщо имаха бюст, той бе така стегнато притиснат, че изглеждаха съвсем плоски, а полите им щръкваха от кръста на две страни като рафтове, люлееха и се поклащаха тромаво при всяко движение.

Когато кралят се появи на вратата, неговите придворни се натрупаха зад него и занадничаха над раменете му — жените стояха в неподвижно очакване, с тревожно изражение. Португалският етикет бе строг като облеклото им, а девойките, които рядко бяха виждали други мъже извън семейството си, гледаха към другия пол подозрително и недоверчиво. Те вече бяха създали доста главоболия, като отказаха да спят в легло, в което някога е спал мъж, и при появата на някое от тези същества се бяха разбягвали с писъци, покривайки лицата си. Сега не можеха да избягат, стояха и гледаха нервно, отбранително, чувствайки се крайно неловко. Щяха да се почувстват дори още по-неловко, ако се досещаха какво мислят за тях мъжете.

Лицето на Чарлс не се измени и той веднага отиде към нея, пое ръката й и я целуна.

— Моите извинения, мадам — каза на мек испански, защото тя не знаеше английски. — Работата ме задържа до късно снощи. Надявам се, че са ви настанили удобно?

Той се изправи и погледна надолу към нея.

Катерина беше на двадесет и три години, но изглеждаше на не повече от осемнадесет. Косата й беше прекрасна — истински водопад от тъмнокафяви вълни, а очите й, също кафяви, бяха големи и блеснали, благи, изпълнени с лек копнеж, когато го погледна. Те сякаш умоляваха за нежност и да й простят собствените й недостатъци. Защото кожата й беше жълтеникава, а предните зъби леко издадени. Бяха му казали, че не е по-висока от метър и петдесет.

„Все пак — помисли си той — не е лоша като за принцеса.“

Катерина бе възпитана в манастир, където се бе учила да бродира, да се моли и да пее химни, в очакване майка й да й намери съпруг. Когато това стана, Катерина отдавна вече бе минала възрастта, когато се омъжват принцесите, а все още не знаеше нищо за мъжете, до такава степен не познаваше природата им, сякаш те бяха представители на друг вид. Очаквала бе, че ще се научи да обича съпруга си, защото такъв бе дългът й на жена, но сега, едва погледнала Чарлс, тя установи, че вече се е влюбила в него. Всичко в него й изглеждаше прекрасно: красивото му мургаво лице, силното му, стройно тяло, дълбоките, спокойни и ласкави нотки в гласа му, който я обвиваше като топъл прилив и успокояваше страховете, надигнали се в душата й.

На другата сутрин те се венчаха — първо с тайната католическа церемония в спалнята й, а следобед — според ритуала на англиканската църква. След няколко дни отпътуваха за Хемптън корт.

Въпреки многото слухове, че Чарлс бил разочарован от брака си и че бил готов да приеме отново Барбара Палмър, щом тя се възстанови след раждането, Техни величества изглеждаха напълно щастливи и толкова влюбени, сякаш не бяха се оженили по политически причини.

Но ако Катерина бе доволна, други в нейната свита бяха недоволни.

Пеналва, една болнава, късогледа стара мома намрази Англия в мига, когато кракът й стъпи там. Прекалено различна бе от Португалия, за да бъде добра. Жените, реши веднага тя, бяха покварени и дръзки, а мъжете лишени от скрупули и чест и тя се зае да уведоми младата наивна кралица за тези обстоятелства.

— Английският двор — каза строго тя — трябва да бъде дълбоко преобразен, за да стане достоен за Ваше Величество.

Катерина, която не преставаше да се любува на великолепните си апартаменти, издържани в пурпур и сребро, в момента разглеждаше тоалетката и огледалото, направени от тежко ковано злато. Погледна я изненадана, но с леко щастлива усмивка.

— О, възможно е! Не съм чувала в какво състояние е дворът, но съм сигурна, че Негово величество ще се радва на всяка промяна, която бих пожелала — той е така добър към мен!

Тъмните й очи се загледаха в прозореца, към разстилащите се зелени поляни и пъстри лехи цветя, с мечтателно замислено изражение, което явно раздразни Пеналва.

— Вие ме разбрахте неправилно, Ваше Величество! Аз не говоря за мебелировката на двореца, която сигурно е толкова варварска като… — Тя ръкомахаше бързо, защото не харесваше и английския вкус. — Говоря за нравите и поведението на придворните и на дамите.

— Защо — попита Катерина, — какво имате против тях?

— Възможно ли е Ваше Величество да не е забелязала как се обличат тези жени? Те всички ходят полуголи от сутрин до вечер.

— Да — призна тя неохотно, защото не искаше да бъде нелоялна към новото си отечество и съпруга си. — Те са по-други от жените, които сме свикнали да виждаме у нас.

— По-други! Господи! Те са непристойни! Никоя жена с чисти помисли няма да се разголва така пред един мъж, както правят тези същества. Ваше Величество, вие имате възможност да си спечелите благодарността на цяла Англия, като преобразите двора.

— Не зная как да започна. Може би няма да им се понрави, ако една чужденка…

— Глупости, Ваше Величество! Какво значение има дали на тях ще им се понрави! Вие не сте тяхна поданица! Те са ваши поданици и трябва да разберат това незабавно — иначе вие ще се окажете никой в собствения си двор.

Катерина се усмихна кротко, помисли си, че горката стара дама е тъй загрижена за нейното щастие и вижда зло там, където то не съществува.

— Мисля, че ги оценявате погрешно, милейди. Те всички са тъй красиви, тъй изискани — уверена съм, че трябва да са и добри.

— За нещастие, Ваше Величество, светът не е такъв. Добрите никога не са суетни — за разлика от тези същества. Ваше Величество, трябва да се вслушате в съвета на една възрастна жена, която е живяла дълго и е видяла много. Бъдете господарка в собствения си двор! Научете се да командвате, а не да ви водят, защото те ще ви изоставят заради някой, който умее да командва. И не се знае в това напуснато от бога място дали няма да попаднете на някое твърде злонравно същество. Започнете, Ваше Величество, като махнете тези невъзможни английски дрехи, които ви е дал кралят. Върнете се към вашия обичаен костюм и другите ще бъдат принудени да ви последват.

Катерина погледна смутено роклята си от розово-синя тафта с надиплена пола, бухнали ръкави и деколте, по-скромно от това на повечето дами, но все пак доста смело, си помисли тя. В нея се чувстваше много по-хубава, откогато и да било през живота си.

— Но — запротестира тя меко — на мен ми харесва тази рокля.

— Тя съвсем не ви отива, мила моя. Върнете се към вашите кринолини, иначе тези англичани ще си помислят, че вече са ви спечелили за своя начин на живот. Те са надменна раса, която не проявява никакво снизхождение, нито уважение към всеки, който е бил лесно обезличен от тях. И още нещо, Ваше Величество — не учете техния език. Нека те се научат да говорят с вас на вашия език.

Катерина се бе вслушвала в думите на Пеналва през целия си живот и знаеше, че старата дама изпитва само обич и привързаност към нея. Тя зачете мъдростта на белите коси и същата вечер се появи на банкета в своя поклащащ се кринолин от черна коприна. Отправи бърз, загрижен поглед към Чарлс, за да види дали одобрява промяната, но лицето му беше непроницаемо. Той се усмихна, поклони се и й предложи ръка.

Меденият месец се празнуваше с безкрайни приеми и увеселения. Имаше банкети, балове, борби на петли, пикници, разходки по канала с луксозни кралски лодки, театрални представления с артисти, дошли нарочно от Лондон. През целия ден по стълбищата, в редиците зали и галерии се тълпяха блестящо облечени мъже и жени. Пременени в тъмновиолетово кадифе, син атлаз, златен брокат, те изтрополяваха и прошумоляваха с дрехите си от стая в стая, разхождаха се по алеите, над които се сплитаха габъри, или се носеха лениво с лодки по реката. И гласовете им, които се провикваха, смееха се и бъбреха неспирно, долитаха до Катерина, когато беше сред тях или — то се случваше по-често — когато беше в своите покои, отдала се на молитва или в разговор със своите дами или свещеници. Тя обичаше да ги слуша, защото, макар и сред тях да се чувстваше плаха и самотна, от разстояние те й даваха чувството, че е част от техния весел, жизнерадостен и безгрижен свят.

Не можеше да предположи какво мислят за нея.

— Тя е грозна като прилеп — споделяха помежду си след първия поглед и силно преувеличаваха нейните недостатъци, понеже тя не приличаше на англичанка.

Непрекъснато я одумваха, жените хихикаха и шушукаха зад ветрилата си дори когато тя бе в стаята, защото знаеха, че не може да разбере нищо. И ако кралицата случайно спреше кафявите си очи на някоя от тях и се усмихнеше, те бързо променяха изражението си, за да отвърнат с усмивка, и като правеха лек поклон, те смигваха и смушкваха най-близката дама до себе си.

— Господи! Ами тя изглежда сдържана, сякаш е куче на синджир.

— Проклет да съм, ако почна да се възхищавам от жена с такава мръсна кожа! Защо, по дяволите, не си сложи поне един слой пудра?

— О, господи! Чудовището, което я пази, никога няма да й позволи! Говори се, че тая стара вещица ни смятала за банда неверници и съветвала Нейно величество да внимава, за да не я покварим.

— Вижте! Как влюбено поглежда краля! Уф! Кълна се, че ми се повдига, като видя някоя жена така да си губи акъла пред своя съпруг — и то пред хора, посред бял ден!

— Това наистина е доказателство за доброто възпитание на Негово величество, щом може така търпеливо да я понася.

— Е… обзалагам се, че представлението не ще трае дълго. Каслмейн роди миналата седмица. След две седмици тя ще дойде тук — и тогава ще видим.

Барбара Палмър бе получила титлата графиня Каслмейн преди около шест месеца.

— Носи се слух, че кралят отдавна й обещал да я направи придворна дама на кралицата, когато се ожени…

— И тя твърди, че той ще го стори и че тя си знаела защо!

Колкото и да ненавиждаха Барбара заради нейното високомерие и горделивост и въпреки силната ревност, която бушуваше в другите жени, все пак тя беше една от тях и те се бяха обединили срещу тази новодошла, която ги оскърбяваше със своята скромност и усамотение, с упорството си да се придържа към модата на своята страна и с настойчивата преданост към католическата църква. Но Катерина бе засегнала не само лекомислените и циниците. Като показа от самото начало благосклонност към канцлера Кларендън, тя неблагоразумно си бе навлякла враждебността на най-честолюбивите, най-способните и най-влиятелните мъже в двора.

Катерина не можеше да знае всичко това. И въпреки многократните предупреждения на Пеналва тя виждаше в новите си поданици единствено жени, облечени в красиви рокли, с лъскави златни коси и самодоволен вид — жени, на които тя завиждаше, макар и да знаеше, че е некрасиво да завижда, — и мъже с любезно, непринудено държане, които се свеждаха в поклон над ръката й, сваляха шапка, когато тя се появяваше, но техните непроницаеми лица не й говореха нищо. Тя все още се страхуваше малко от Англия, но беше така влюбена в своя съпруг и имаше такова пламенно желание да му угоди, че се стараеше да скрие страха и чувството си на несигурност. Мислеше, че върши това успешно.

И тогава една вечер, докато я гласяха за лягане, лейди Съфок, лелята на лейди Каслмейн и засега единствена английска дама в нейната свита, подаде на кралицата лист хартия, на който бе написан списък имена.

— Това са лицата, предложени за придворни дами на Ваше Величество — каза тя. — Ще благоволи ли Ваше Величество да подпише?

Катерина, облечена вече в бялата си копринена нощница с богати дипли, пое списъка и отиде до малкото си писалище. Взе перо и се наведе да сложи подписа си, когато внезапно над рамото й се появи ястребовият нос на Пеналва.

— Не подписвайте, преди да го прочетете, Ваше Величество! — прошепна тя.

Катерина я погледна леко изненадана, защото смяташе, че щом кралят е избрал тези дами за свитата й, те не могат да не бъдат подходящи. Но старата компаньонка вече четеше имената полугласно:

— Лейди Прайс. Лейди Уелс. Глава на придворните дами: Бриджит Саудърсън. Придворни дами: Каслмейн…

При последното име гласът й се повиши възмутен, рязък и лицето й се извърна към Катерина.

Това бе единственото име, което означаваше нещо за кралицата. Защото, преди да отплава, нейната майка — която й бе дала толкова малко съвети за това, как да бъде щастлива в качеството си на съпруга или кралица — я бе предупредила никога да не допуска до себе си лейди Каслмейн. Вдовстващата кралица й бе казала, че лейди Каслмейн е безсрамна лека жена, към която кралят проявявал възмутителна благосклонност през ергенския си живот.

— Как! — възкликна Катерина ужасена. После се огледа, долови хладния поглед на лейди Съфок и се обърна с гръб към нея. — Какво да правя? — прошепна тя, като се преструваше, че разучава списъка.

— Да задраскате името на това същество, разбира се! — С бързо движение тя грабна перото, което Катерина бе изпуснала, топна го в мастилницата и й го подаде. — Задраскайте го, Ваше Величество!

Катерина се поколеба още един миг с разтревожен и оскърбен израз. После решително задраска името с няколко тъмни, дебели черти, докато напълно го заличи. Имаше чувство, че като постъпва така, премахва тази заплаха за своето щастие. След това се обърна към преводачката си:

— Кажете на лейди Съфок, че ще й върна списъка утре сутринта.

Половин час по-късно Чарлс дойде и както обикновено я завари сама, коленичила пред олтара, издигнат до голямото ложе, покрито с алено кадифе. Изчака тихо, но окото му вече бе съгледало листа на писалището, както и черната решетка върху името на лейди Каслмейн. Не каза нищо и когато тя се обърна и му се усмихна, той приближи и й помогна да стане. Когато се наведе да я целуне, усети как дребното й телце отбранително се наежва.

Няколко минути разговаряха за пиесата, която бяха гледали вечерта — представлението „Вартоломеев панаир“, изнесено от кралската трупа, — но през цялото време Катерина нервно се питаше как да подхване разговор за списъка и си пожелаваше той пръв да спомене за него. Най-сетне отчаяна, когато той се извини, че отива в тоалетната стая, тя заговори бързо:

— О сир да не забравя. Лейди Съфок ми даде тази вечер списъка — ето го там. — Преглътна и си пое дълбоко дъх. — Аз задрасках едно име. Сигурна съм, че знаете кое — добави тя бързо с лека нотка на предизвикателство в гласа, защото Пеналва я бе предупредила да му покаже веднъж завинаги, че с нея повече ле бива да се отнасят така.

Чарлс спря и погледна небрежно през рамо, защото тъкмо минаваше край писалището. Обърна се бавно лице в лице с нея.

— Имате ли нещо против една дама, която никога не сте виждали?

— Чувала съм за нея.

Чарлс сви рамене, поглади мустак с единия пръст и се усмихна.

— Клюка — каза той. — Хората много обичат да клюкарстват.

— Клюка! — възкликна тя потресена, че той се държи с такова безочливо пренебрежение, когато е бил заловен в такъв недостоен опит. — Това не може! Как! Моята майка ми каза…

— Съжалявам, мила, че личните ми работи са известни тъй далеч. И понеже сте така добре осведомена за моите простъпки, надявам се, че ще ми повярвате, като ви кажа, че този епизод принадлежи към миналото. Не съм виждал дамата, откакто сме се оженили, и не възнамерявам да имам повече нищо общо с нея. Аз само ви моля да я приемете, за да не бъде изложена на унижения, които иначе сигурно ще бъде принудена да търпи отстрана на дами и господа, които доскоро се наричаха нейни приятели.

— Не ви разбирам, сир. Какво друго заслужава подобна жена? Та тя не е била нищо друго освен ваша… ваша наложница!

— Винаги съм бил на мнение, мадам, че метресите на кралете са толкова достойни за уважение, колкото съпругите на останалите мъже. Не искам от вас да я направите своя приятелка, Катерина, нито дори да я държите около себе си, а само да й бъде позволено да носи тази титла. Това би направило живота й по-лесен — и едва ли би могло да ви нарани, мила!

Той се усмихна, опитвайки се да я убеди, но бе изненадан от нейното упорство, защото никога не бе подозирал, че тази тиха, обожаваща го малка жена е с толкова силна воля.

— Съжалявам, Ваше Величество, но трябва да откажа. С радост бих сторила всичко друго, каквото пожелаете — но това не мога. Аз ви моля, Ваше Величество, постарайте се да разберете какво би означавало това и за мен.

Седмица по-късно под предлог, че тръгва на лов, Чарлс отиде да види Барбара в близкото имение на чичо й. Току-що бе пристигнала, и му бе изпратила едно отчаяно, смирено и умолително писмо. То впрочем го трогна много по-малко, отколкото уханието, което излъчваше — този тежък, прелъстителен дъх на мускус, който тя винаги разпръскваше около себе си.

Задъхана от тичането, тя го посрещна тъкмо когато влизаше в голямото преддверие, декорирано с еленови рога, старинни брони и огнестрелни оръжия. Той я погледна и видя една жена, по-красива от онази, която помнеше — паметта му беше къса за такива работи, — с блестящи виолетови очи, коса, обградила лицето с буйни къдрици, облечена в рокля от тъмночервена коприна, която много й отиваше.

— Ваше Величество!

Тя направи дълбок реверанс и грациозно сведе глава. Затвори очи и въздъхна леко, когато той се наведе и я целуна небрежно по бузата. После го хвана под ръка, влязоха в къщата и тръгнаха по стълбището, което водеше към главните покои.

— Изглеждате много добре — каза той, като решително не обръщаше внимание на явните усилия да го плени. — Надявам се, че раждането не е било трудно.

Тя се засмя радостно и притисна ръката му — мила и весела, както някога преди Реставрацията.

— Трудно ли! О, господи! Нали Ваше Величество знае как е при мен! Предпочитам да имам бебе, отколкото пристъп на треска! О, но почакайте да го видите! Той е толкова красив — всички казват, че цял прилича на вас!

Това не бяха казвали за първото й дете.

В параклиса чакаше епископът заедно с лорд Оксфорд, лейди Съфок и бебето. Когато свърши кръщелният обред, Чарлс се полюбува на сина си, взе го на ръце с вид на човек, който знае как да се отнася с бебета. Но скоро детето заплака и го пратиха в детската стая. Останалите се запътиха към един малък уединен салон, където ги чакаха вино и торти. Тук Барбара ловко го отведе настрани под предлог да му покаже един кът от градината.

Тя обаче скоро се отвърна от розите и разцъфтелите липи.

— И сега вие сте женен — въздъхна тя тихо и го погледна с натъжени, нежни очи. — И чух, че сте много влюбен.

Той стоеше и я гледаше мрачно. Очите му пробягнаха по лицето й, косата, надолу по гърдите и тънката, пристегната талия. Долови лекото прелъстително ухание на нейния парфюм и очите му потъмняха. Рафиниран сладострастник, Чарлс бе закопнял за жена, чиито чувства може да възбуди и която е способна да възбуди неговите. Катерина го обичаше, но нейната невинност и инстинктивна сдържаност бяха започнали да го отегчават.

Той пое бързо въздух през зъби и стисна челюсти.

— Много съм щастлив, благодаря ви.

Едва доловима, подигравателна усмивка премина по лицето й.

— Радвам се за вас, сир. — После въздъхна пак и погледна тъжно през прозореца. — О, не можете да си представите колко нещастна бях в Лондон, след като заминахте! Дори портиерите и чираците по улицата ме обиждаха! Ако не бяхте ми обещали да ме направите придворна дама… господи, не знам какво бих сторила!

Той се намръщи, защото точно от това се бе опасявал и очаквал. Естествено нейната леля й бе разказала всичко.

— Сигурен съм, че преувеличавате, Барбара. Мисля, че ще се справите чудесно въпреки всичко.

Тя бързо изви глава, черните й зеници се разшириха.

— Какво искате да кажете с това — „въпреки всичко“?

— Хм, за съжаление моята съпруга задраска името ви. Каза, че не ви иска за своя придворна дама.

— Не ме иска! Как, това е смешно! Защо да не ме иска? Аз съм от достатъчно добър род, надявам се! И какво зло мога да й сторя аз?

— Никакво — отвърна той категорично. — Но въпреки това тя не ви иска. Тя не разбира нашия начин на живот тук, в Англия. Казах й, че бих…

Барбара го гледаше поразена.

— Вие сте й казали, че няма нужда от мен! — повтаряше тя шепнешком, ужасена. — Как сте могли да сторите подобно нещо?

Очите й се изпълниха със сълзи, тя повиши глас въпреки бесните знаци, които й правеше лейди Съфок, и в него зазвучаха истерични нотки.

— Как можахте да постъпите така към една жена, която е пожертвала доброто си име, била е изоставена от своя съпруг и подхвърлена на презрението на света… само за да ви даде щастие! О-о-о!…

Обърна се и облегна чело на прозореца, притиснала с юмрук устата си. После сподавено прохлипа.

— О, да бях умряла, когато се роди детето! Изобщо не бих поискала да живея, ако знаех, че така ще постъпите с мен!

Чарлс я гледаше по-скоро с досада, отколкото със съчувствие или угризение на съвестта. Единственото му желание беше нещата да се уредят някак — дали щеше да спечели Барбара или Катерина, за него нямаше значение. „Можеше да се защитят и двете гледища — помисли си той, — но една жена никога не желае да види повече от едната страна на въпроса.“

— Добре — каза той. — Ще поговоря отново с нея.

Но той предпочете да повери тоя деликатен въпрос на канцлера, въпреки че старият човек протестира живо, защото смяташе, че Каслмейн заслужава да бъде изпратена в изгнание отвъд океана. Кларендън излезе от аудиенцията, като бършеше зачервеното си лице и клатеше глава. Той понакуцваше слабо, за да облекчи засегнатия от подагра десен крак. Чарлс го чакаше в кабинета си и канцлерът се упъти натам. Но докато този нисък, закръглен и докаран човечец минаваше през галериите, той бе следван от усмивки и шушукания. Борбата между Техни величества забавляваше целия двор.

— Е? — запита кралят, стана от мястото си, в момента пишеше писмо на Менет, която беше вече мадам, херцогиня Орлеанска и трета дама във френския двор.

— Тя отказва, Ваше Величество. — Канцлерът седна, пренебрегвайки етикета, защото беше уморен, отчаян и го болеше кракът. — За такава дребна женица, с такъв кротък и покорен вид… — Той отново избърса влажното си лице.

— Вие какво й казахте? Казахте ли й, че…

— Казах й всичко. Казах й, че Ваше Величество вече няма връзки с тази дама, нито възнамерява да има. Казах й, че Ваше Величество изпитва най-голяма обич към самата нея и че ще й бъдете много добър съпруг, ако приеме това единствено нещо. О, моля ви, Ваше Величество, не ме пращайте повече! Тази работа не е по вкуса ми — знаете моето мнение.

— Не ме интересува вашето мнение! — каза Чарлс остро, въпреки че обикновено изслушваше с ленива и търпелива усмивка всички критики, които канцлерът му отправяше за неговите обноски, нрави и интелект. — В какво състояние беше тя, като излязохте?

— Тя бе така потънала в сълзи, че трябва вече да се е разтопила.

Вечерта Чарлс влезе в стаята на своята съпруга с предизвикателен и решителен вид. Той бе имал властна майка; несъзнателно бе избрал властна любовница; но нямаше никакво намерение да се остави да бъде воден за носа в своя дом. Сега го интересуваше не толкова съдбата на Барбара Палмър, колкото да убеди жена си, че той, а не тя, ще взима решенията. Катерина го посрещна с не по-малко предизвикателен израз — въпреки че само преди час се бяха усмихвали любезно един на друг, докато слушаха хора от италиански кастрати, евнуси.

Той й се поклони.

— Мадам, надявам се, че сте готова да проявите благоразумие.

— Готова съм, сир… ако и вие сте готов.

— Това е единствената ми молба към вас, Катерина. Ако я удовлетворите, обещавам ви, че ще е последното трудно нещо, което изобщо ще поискам от вас.

— Но единственото ви желание е най-трудното, което един мъж може да поиска от своята съпруга! Не мога да го сторя! И няма да го сторя!

Неочаквано тя тропна с краче и извика така гневно, че той се смая.

— И ако заговорите отново за това, ще си отида в Португалия!

Тя го погледна втренчено и после избухна в плач, обърна се с гръб и закри лице с длани. В продължение на един безкраен миг и двамата мълчаха. Катерина се мъчеше да сподави риданията си, отчаяно се питаше защо той не отиде при нея, защо не я вземе в прегръдките си и не й каже, че съзнава колко невъзможно е да приеме отхвърлената му развратница за своя придворна. Той й се бе сторил така добър, благороден и нежен и тя не можеше да разбере какво се бе случило, за да се измени така. Явно щом той толкова държеше тази жена да получи мястото, значи продължаваше да я обича.

С нараснала упоритост след това предизвикателство Чарлс се видя да прекарва живота си като отстъпчив, послушен съпруг на един тираничен, малък деспот. Сега беше най-подходящият случай да й покаже, че той ще бъде господарят в собствения си дом.

— Добре, мадам — каза той накрая. — Но преди да си тръгнете, мисля, че ще бъде разумно най-напред да узнаете дали вашата майка ще ви приеме — и за да разберете това, първо ще изпратя вашите придворни там.

Катерина се обърна бързо и го изгледа удивено, не вярваше на ушите си. Тези мъже и жени от нейната собствена родина бяха единственото нещо, на което можеше да се уповава в непонятната ужасяваща страна. Сега, когато и Чарлс беше против нея, тя повече от всякога имаше нужда от тях.

— О, моля ви, сир! — Вдигна умолително ръце.

Той се поклони.

— Лека нощ, мадам.

След няколко дни, развеселен и облекчен, дворът видя да заминава по-голямата част от грозната свита на Катерина. Защото Чарлс бе позволил да останат само Пеналва, свещениците и няколко прислужници в кухнята. Той не си даде труд да изпрати дори едно писмо, с което да даде обяснения, но се надяваше, че вдовстващата кралица ще разбере недоволството му — защото в последния момент тя бе изплатила по-голямата част от зестрата в захар и подправки вместо в злато.

Отношенията помежду им бяха обтегнати в продължение на дни.

Катерина прекарваше повечето време в своите покои, а когато се явяваше, тя и Чарлс едва си проговорваха. Когато придворните се срещаха в градината или на боевете между петли, те се питаха един други:

— Ще ходите ли следобед на Кралския турнир?

Младите и веселяците желаеха победа на Барбара Палмър, защото тя представляваше техният начин на живот; по-възрастните и по-благоразумните съчувстваха на кралицата, по им се искаше тя да разбира по-добре мъжете и съжаляваха, дето не е била научена, че с такт човек може да постигне това, което не може да постигне с викове и заплахи. Както обикновено, Чарлс допускаше съвети и от двете страни, но въпреки че изслушваше учтиво всички, той, както винаги, не се оставяше да му повлияят. По всеки въпрос, който смяташе от значение за собственото му удобство, той взимаше решения сам — така постъпи и сега.

Кралица Хенриета-Мери съобщи, че ще посети отново сина си. Чарлс нямаше никакво желание когато дойде тя, да завари съпругата му намусена, а домът му в безпорядък. Решен да уреди спорния въпрос веднъж за винаги, той повика Барбара да дойде в Хемптън корт.

През един топъл следобед в края на юли приемната на Катерина бе претъпкана, а мнозина, които не можеха да си пробият път, стояха в чакалнята. Във въздуха се носеше остро напрежение, което се чувстваше, но не можеше да се обясни. Може би то се дължеше на това, че Чарлс още не беше се появил. Против волята си тя го очакваше неспокойно и току поглеждаше над главите на придворните към вратата. Защото, дори когато Чарлс не й обръщаше внимание, тя се утешаваше просто от обстоятелството, той присъства. Сега се почувства самотна и изоставена, насилваше се да се усмихва, прехапваше долната си устна, за да не трепери, и преглъщаше тежко, в гърлото й бе заседнала буца.

„О! Никога да не бях идвала в Англия! — мислеше си отчаяно. — Да не бях се омъжвала! Как бих желала отново да съм си у дома! Бях щастлива тогава…“

В паметта й се върна с копнеж споменът за ленивите, тихи следобеди в манастирската градина, окъпана в горещото португалско слънце, когато седеше с четката и палитрата си и се опитваше да улови резкия контраст между белите стени и сините сенки. Или когато бродираше и се вслушваше в мелодичния шепот на молитвите откъм параклиса. Какъв спокоен, сигурен свят бе това! Завиждаше на онази Катерина за нещата, които не е познавала.

Тогава внезапно го съзря и гърбът й настръхна. Студена вълна я заля, а тъгата и бляновете й изчезнаха. Тя се оживи, зарадва се, макар да знаеше, че той няма да й обърне внимание. Лека усмивка докосна устните й. „Колко е висок — помисли тя — и колко красив! О, аз го обичам!“ Тя почти не забеляза жената, която, облечена в бели дантели, искрящи от сребърни пайети, вървеше до него.

Те влязоха и салонът потъна в напрегната тишина — всяко око дебнеше, всяко ухо бе настроено да чуе. Едва когато Чарлс с нисък, но съвършено отчетлив глас произнесе името на дамата, Катерина се обърна да я погледне и поднесе ръката си за целувка, защото дамата бе коленичила на едно коляно.

В този миг тя усети, че някой я улавя за рамото, и чу как Пеналва изсъска на ухото й:

— Това е Каслмейн!

Ръката на Катерина неволно се отдръпна и тя погледна към Чарлс — изненадано, невярващо, въпросително. Но той я наблюдаваше с твърд, хладнокръвен поглед и цялото му студено, предизвикателно изражение сякаш казваше: „Посмей сега да откажеш!“ Тогава тя погледна лейди Каслмейн, която се бе изправила, и видя като в проблясък едно красиво лице, което никога нямаше да забрави: устните леко извити, а очите блеснали победоносно и насмешливо.

Изпита внезапно слабост и й прилоша. Зави й се свят, ушите й забучаха така, че заглушиха всеки друг звук и стаята потъмня пред погледа й. Тя се олюля напред от стола, но бе задържана от притеклите се два пажа и графиня Пеналва, която хвърли към Чарлс поглед, изпълнен със студена непримирима омраза. По лицето на краля се изписа внезапен ужас и той неволно вдигна ръка нагоре. Но бързо се опомни, отстъпи назад и застана мълчаливо, докато извеждаха кралицата от стаята.

XVIII

Поради положението, което Рекс Морган заемаше в двора, Амбър можа да наблюдава тържественото влизане на краля и кралицата в Лондон от покрива на една от сградите на двореца край Темза.

Докъдето поглед стигаше и в двете посоки, бреговете гъмжаха от хора, а в самата река лодките бяха толкова нагъсто една до друга, че човек можеше да мине пеш по тях от Уестминстър Хол до Черинг крос. Свежият ветрец развяваше знамената, а по водата се носеха гирлянди от цветя. Свиреше музика и когато се появи първата голяма позлатена кралска ладия, гръмна топовен изстрел. Викове отекнаха от бряг на бряг и всички камбани в града започнаха да бият с все сила.

С развяна около лицето коса Амбър бе застанала на един ъгъл, съвсем близо до ръба на покрива и усърдно се стараеше да види всичко. С нея бяха трима млади мъже, току-що пристигнали от Хемптън корт. Те й разказаха как кралицата припаднала, когато Каслмейн й била представена, и колко се ядосал кралят, понеже помислил, че тя го направила нарочно, за да го постави в неудобно положение.

— Оттогава — каза единият — дамата ходи на всички балове и забави и се говори, че Негово величество отново спи с нея.

— Можеш ли да го упрекнеш? — попита другият. — Тя е толкова деликатно същество… а пък онази, с маслинената кожа…

— А, проклет да съм — прекъсна го третият, — ако това не е самият граф!

По покрива започнаха да се смушкват с лакът и да се споглеждат, но Роджър Палмър не им обръщаше внимание. Скоро те отново се загледаха в шествието, защото големите ладии от Сити минаваха под тях. Няколко минути по-късно по стъпалата се появи самата Барбара. Тя бе следвана от красивата си компаньонка госпожа Уилсън и бавачка, която носеше малкия й син. Направи небрежен реверанс пред съпруга си, който се поклони хладно, и веднага бе заобиколена от тримата млади кавалери, който оставиха Амбър, без дори да й се извинят.

Обидена и разярена, пламнала от омраза само при вида на тази жена, Амбър тръсна глава и се обърна. „Във всеки случай няма да зяпам като смотана провинциалистка пред куклен театър!“ — помисли си тя побесняла. Но явно никой друг не изпитваше подобни угризения.

Не след дълго тя бе изненадана от странно познат мъжки глас и някой сложи ръка на рамото й. Обърна се бързо и видя граф Алмсбъри, който й се усмихваше.

— Проклет да съм, ако това не е мадам Сейнт-Клер! — чу го да казва.

Той се наведе и я целуна, а тя бе тъй очарована от топлата му усмивка, от възхищението, което зърна в очите му, че му прости веднага, загдето я бе пренебрегнал, когато беше в Нюгейт.

— О, Алмсбъри!

На езика й веднага се надигнаха въпросите: „Къде е Брус? Виждали ли сте го? Върнал ли се е?“, но гордостта й ги потисна.

Той отстъпи крачка назад и очите му я заразглеждаха от главата до петите.

— Изглеждате страшно преуспяла, миличка! Явно, че нещата ви са тръгнали като по вода…

Амбър забрави Чанъл, Нюгейт и Уайтфрайърс. Тя му се усмихна с крайчеца на устните и отвърна безгрижно.

— О, доста добре. Сега съм актриса… в Кралския театър.

— Какво говорите! Чух, че вече има жени на сцената, но вие сте първата, която виждам. Бях в провинцията последните две години.

— О!… Тогава може би изобщо не сте получили писмото ми?

— Не… писали ли сте ми?

Тя махна с ръка, за да сложи край на този разпит.

— О, то беше много отдавна. През декември, преди година и половина.

— Напуснах Лондон точно след… в края на август 60-а година. Опитах се да ви открия, но съдържателят на Роял Сарасин каза, че сте се преместили на неизвестно нему място, а на следващия ден аз самият отпътувах за Хиърфордшиър — Негово величество ми дари отново моите земи.

В този миг шумът около тях нарасна оглушително, защото кралската ладия бе стигнала до кея и кралят и кралицата излизаха от лодката, а кралицата майка се запъти към тях, да ги посрещне.

— Боже мили! — извика Амбър. — В какво, по дяволите, е облечена Нейно величество?

Отдалече щръкналите встрани поли на кралицата я правеха да изглежда почти толкова широка, колкото висока, и когато тя се движеше, те се люшкаха застрашително.

— Това е кринолин! — извика Алмсбъри. — Носят ги в Португалия.

Когато най-сетне тълпата почна да се разпръсва, Алмсбъри я хвана под ръка и предложи да я откара до жилището й. На няколко крачки зърнаха Барбара, която разговаряше с един мъж с широкопола шапка. Тя махна на Алмсбъри и му се усмихна, въпреки че очите й се плъзнаха с несъмнена враждебност по Амбър. Амбър вдигна брадичка, сведе клепачи и мина покрай нея, без да я погледне.

Каретата й чакаше на Кинг стрийт сред много други карети точно пред портала на двореца. Алмсбъри подсвирна.

— Виж ти! Не знаех, че актьорството е тъй добре платена професия.

Амбър взе плаща, който Джеремая й подаде, и го метна на рамената си, беше се свечерило и ставаше хладно. Събра полите си и отправи лукава усмивка през рамо към графа.

Тя се качи, засмя се, той седна тежко до нея.

— Значи нашата невинна девойка от провинцията се е вслушала в нашепванията на дявола.

— Какво друго можех да сторя след… — Бързо млъкна, изчерви се и после добави: — Открих, че за жената има само един начин да преуспее в света.

— Само един начин да преуспее, или… Кой е вашият покровител?

— Капитан Морган, от конната гвардия на Негово величество. Познавате ли го?

— Не. Май че не съм в течение на модата, на покровителите и на дрехите. Нищо не отдалечава човека така бързо от модата, както съпругата и дом в провинцията.

— О! Значи сте женен вече! — Амбър му отправи дяволита усмивка, сякаш той току-що бе признал някое прегрешение.

— Да, вече съм женен. На 5-и следващия месец стават две години. Имам и две момчета — едното е на малко повече от годинка, а другото точно на два месеца. А… хм… вие не бяхте ли…

Очите му се плъзнаха по нея изпитателно, но той се колебаеше.

— И аз имам момче! — възкликна Амбър внезапно, като не можеше повече да се сдържа. — О, Алмсбъри, трябва да го видите! Той е цял Брус! Кажете ми, Алмсбъри, къде е той? Връщал ли се е в Лондон? Виждали ли сте го?

Сега не си даваше труд да изглежда безгрижна и независима. Щастлива беше с Рекс и почти бе повярвала, че вече не е влюбена в Брус Карлтън… но бе достатъчно само да види Алмсбъри и всичко бе започнало отново да се надига.

— Чух, че бил в Ямайка и щял да отплава оттам, за да пленява испански кораби. Господи, миличка, да не кажете, че още сте…

— И какво, ако съм! — извика Амбър през сълзи и бързо обърна глава към прозорчето.

Алмсбъри се премести по-близо, прегърна я с една ръка и заговори утешително:

— Хайде, мила… Боже мой, много съжалявам.

Тя отпусна глава на рамото му.

— Кога, мислите, че ще се върне? Няма го от две години…

— Не зная. Предполагам, че някой ден, когато най-малко го очакваме, той ще хвърли котва в пристанището.

— И тогава ще остане тук, нали? Няма да замине отново, нали?

— Страхувам се, че пак ще замине, миличка. Познавам Карлтън от двадесет години и през цялото това време той или пристигаше, или заминаваше. Не се застоява дълго на едно място. Изглежда, шотландската му кръв го тласка към приключения.

— Но сега всичко е различно — сега, след като кралят се върна. Има ли пари, той може да живее при двора, без да е принуден да пълзи по корем.

— Не е само това. Той не обича двора.

— Не го обича! Как, това е смешно! Това е мястото, където всеки би живял… — ако можеше!

Алмсбъри сви рамене.

— Въпреки това той не го обича — но малцина имат смелостта да го напуснат.

Амбър разтърси рамене и сви устни. Когато каретата й спря пред нейното жилище, тя се наведе напред, за да излезе.

— Това звучи като страшна глупост! — измърморя сърдито.

Момичето й Гати не беше вкъщи, защото Амбър й бе разрешила да гледа шествието и после да посети баща си. Бе уволнила Прюданс отдавна — веднъж се бе върнала неочаквано вкъщи и завари момичето да се разхожда в най-хубавата й, най-нова рокля. Преди Гати имаше две други прислужници — едната бе отпратена заради кражба, а другата заради леност. Амбър поръча на Джеремая да им донесе нещо за ядене от „Мечката“ — отлична кръчма наблизо, където предлагаха френски ястия, готвени от англичани. В дома й всички ястия се купуваха отвън — или от кръчми, или от гостилници.

Разведе гордо графа из стаите си, посочвайки всяка подробност, да не би Алмсбъри да я пропусне. Рекс беше щедър и й даваше почти всичко, което поискаше, така можеше да прекарва голяма част от времето, когато не беше дежурен, в игра на карти в Груум Портърс Лодж или някоя кръчма.

Между неотдавнашните й придобивки беше един скрин от Холандия, направен от бразилско „кралско дърво“ — шоколаденокафяв с черни жилки, украсен богато с холандска резба. Имаше също черен лакиран китайски параван, а в ъгъла бе поставила етажерка, отрупана с дребни фигурки: коралов храст, елен от стъкло, стар китаец точилар, изработен във филигран от сребро. Над камината висеше голям портрет на Амбър.

— Как ме намирате? — попита тя, като посочи към портрета и захвърли маншона и ветрилото.

Алмсбъри пъхна ръце в джобовете, леко се приведе наклонил глава встрани и заразглежда портрета.

— Е, миличка, радвам се, че ви видях първо в плът и кръв, иначе щях със загриженост да помисля, че много сте напълнели. И кой е позирал за устата? Това не е вашата уста.

Тя се засмя, кимна му да влезе в спалнята и там захвана да сваля фуркетите от кока си.

— Пребиваването в провинцията не ви е променило много, Алмсбъри. Вие сте си все същият голям ласкател. Но би трябвало да видите миниатюрата, която ми направи Самуел Купър. На нея съм като Афро… забравих как я нарече той — както и да е, Венера, която излиза от морето. Аз съм застанала така — и тя зае непринудена, грациозна поза — и нямам нищичко на себе си.

Яхнал като кон един нисък стол, скръстил ръце на облегалото му, Алмсбъри произнесе едно високо „хм“ на познавач.

— Звучи много красиво. Къде е тя?

— О, тя е у Рекс. Подарих му я за неговия рожден ден и оттогава той винаги я носи… до сърцето си.

Тя се усмихна закачливо и почна да развързва панделките на роклята си.

— Той е лудо влюбен в мен. Господи, сега иска да се оженим.

— И ще се съгласите ли?

— Не — тя поклати буйно глава, като даваше да се разбере, че този въпрос не я интересува. — Не искам да се омъжвам.

Взе домашната си роба и отиде зад паравана. Над него се показаха единствено главата и раменете й. Докато сваляше дрехите, хвърляйки ги една след друга, тя бъбреше весело с графа.

Най-сетне прислужникът дойде и те отидоха в трапезарията. Рекс й бе изпратил известие, че ще бъде дежурен в двореца до късно, иначе тя никога не би посмяла да вечеря с мъж облечена само в атлазена роба. Много отдавна бе открила, че Рекс не се шегува, бе споменал, че щом я издържа, очаква да я има само за себе си. Той не допускаше франтовете да се доближават много близко или много дръзко до нея в театъра и им отнемаше охотата да я посещават — въпреки че всички актриси даваха приеми в дома си, както правеха придворните дами, и забавляваха множество джентълмени, докато се обличаха. През последните няколко месеца тези хубавци почти се бяха отказали от госпожа Сейнт-Клер. Рекс имаше слава на опасен фехтовач и повечето от тия франтове, които посещаваха актрисите в гардеробната, предпочитаха да навестят аптекаря заради някоя гонорея, отколкото хирурга заради някоя рана.

По време на вечерята Амбър и графът разговаряха оживени, като стари приятели, които не са се виждали от дълго време и имат да си кажат много неща. Тя му разправи за своите успехи, но не спомена неуспехите, за своите победи, но не каза нито дума за пораженията. Той не чу нищо за Люк Чанъл или за Нюгейт, нито пък за Мама Червената шапчица или за Уайтфрайърс. Тя се престори, че й останала голяма част от петстотинте лири на лорд Карлтън, депозирани при нейния златар, и той призна, че е била много по-умна от повечето млади провинциалистки, предоставени на собствената си съдба в Лондон.

След два часа, когато седяха на плюшеното й зелено канапе, с празни винени чаши в ръка, загледани в последните отблясъци на огъня, Алмсбъри я притегли в обятията си и я целуна. С напрегнато тяло, за миг тя се поколеба, помисли си за Рекс и за опасния му гняв, ако узнае, че друг мъж я е целунал. Но Алмсбъри й се нравеше и понеже за нея той означаваше Брус Карлтън — тя се отпусна, докато накрая той я помоли да отидат в спалнята.

Тогава тя внезапно тръсна назад коса и оправи корсажа си.

— О, лорд Алмсбъри! Не мога! Не биваше дори да допуснете, че бих могла!

Стана, чувстваше се малко замаяна от виното и опря глава на полицата на камината.

— Боже мили, Амбър! Мислех, че вече сте пораснали! — Изглеждаше раздразнен и ядосан.

— О, не е това, Алмсбъри. Не е, защото аз все още… — тя се канеше да каже „чакам Брус“, но се спря, — заради Рекс е. Вие не го познавате. Той е ревнив като италиански чичо. Би ви убил като нищо. А мен ще изхвърли.

— Няма да го стори, ако не научи нищо.

Тя се усмихна скептично и обърна глава, за да го погледне, косата засенчваше лицето й.

— Има ли изобщо мъж, който да легне с една жена и само след час да не се похвали на всички свои познати? Франтовете твърдят, че в това е половината от удоволствието.

— Е, да, но аз не съм франт, и вие много добре знаете това. Аз съм само мъж, влюбен във вас. О, може би не трябваше да го казвам. Не зная дали съм влюбен във вас или не. Но ви желая от първия ден, в който ви видях. Вие знаете, че това, което ви казах оная вечер, е истина, така че не ме карайте да чакам повече. Колко искате? Ще ви дам двеста лири — вложете ги при вашия златар за времето, когато ще ви потрябват.

Парите бяха убедителен довод, но мисълта, че някой ден Брус Карлтън може да научи — и да се засегне, — беше още по-убедителен довод.

Вярно бе, че Рекс Морган — както бе споменала Амбър на Алмсбъри — искаше да се ожени за нея. През изминалите седем месеца те бяха щастливи и доволни, водеха почти съпружески живот. Доставяше й инстинктивно удоволствие да вършат едни и същи неща и това удоволствие се засилваше винаги от топлия, обгръщащ плам на щастие, просто обстоятелството, че са заедно.

През изминалото лято бяха прекарали повечето време заедно, защото, след като кралят бе заминал от града, Рекс нямаше служебни задължения, театрите бяха във ваканция няколко седмици през лятото — макар че през това време Амбър два пъти бе ходила с останалата трупа в Хемптън корт, за да изнесат представление пред Техни величества.

Заедно с Прюданс или Гати, или която и да било камериерка те приготвяха през топлите юнски вечери кошница с продукти и потегляха по Госуел стрийт на вечерен пикник край уединеното, красиво селце Излингтън.

Откриваха си някое спокойно място край реката, събличаха дрехите си и се къпеха със смях и плискане в хладната бистра вода. После, докато тя сушеше косата си, Рекс ловеше риба, която носеха вкъщи.

Понякога се возеха нагоре по реката в наета лодка. Амбър събуваше обувките и чорапите си и спускаше нозе във водата. Тя пищеше от възторжен смях, докато Рекс разменяше обиди и ругатни с лодкарите — злоезични стари нехранимайковци, които се забавляваха с това, да подхвърлят непристойни закачки към всички, с които се разминаваха по реката — все едно дали бяха квакери или членове на парламента. Слизаха на брега при Челси и се излежаваха замечтано в гъстата трева на моравите, загледани в облаците, които се събираха и отминаваха над главите им. Амбър пълнеше полата си с полски цветя — жълта иглика, сини зюмбюли и цъфнал дрян. После тя отваряше кошницата, простираше чиста, бяла, ленена покривка и нареждаше отгоре консервирания говежди език, салатата, която прочутият готвач французин при Шатлен бе приготвил за нея от двадесет различни вида зеленчуци, пресни зрели плодове и една прашна бутилка бургундско вино.

Караха се рядко — само когато, с основание или не, ревността на Рекс се събуждаше, въпреки че преди да види Алмсбъри, тя не бе му изневерила нито веднъж. Веднъж седмично тя ходеше в Кингсланд, за да види бебето. Дълго време съумяваше да крие от Рекс своите посещения, но един ден за нейна голяма изненада той я обвини, че е била с друг мъж. По време на бурната кавга, която последва, тя му каза къде е била — каза му също и че е омъжена.

Той се сърди два или три дни. В каквито и лъжи да я уличаваше обаче, явно продължаваше да я обича все така силно и дори след това признание отново я помоли да се омъжи за него. Бе отказвала преди, преструвайки се, че приема предложението му само като шега, но сега настоя, че е невъзможно. Двубрачието се наказваше със смърт.

— Той никога няма да се върне — каза Рекс. — Но и да се върне… е, добре, предоставете това на мен. Ще се погрижа да бъдете вдовица, а не съпруга на двама мъже.

Но Амбър не можеше да се реши. Тя все още изпитваше ужас пред брака, защото той й се струваше капан, в който, веднъж уловена, жената се бори безпомощно и безнадеждно. Той даваше право на мъжа да разполага с тялото й, душата и кесията на жената, защото никой съд в страната не се интересуваше от нейната зла участ. Но нито този ужас, нито по-големият — да бъде съдена за двубрачие — бяха истинската причина за нейния отказ. Тя се колебаеше, понеже дълбоко в сърцето й се таеше дяволчето на амбицията, което не й даваше покой.

„Ако се омъжа за Рекс — мислеше си тя, — какъв ще бъде моят живот? Той ще ме накара да напусна сцената и ще трябва да раждам деца.“ Рекс ненавиждаше детето, което тя имаше от първия си мъж, както смяташе той — въпреки че никога не бе виждал малкото момченце, и сантиментално желаеше тя да му роди син.

„А след това той сигурно ще стане още по-ревнив и ако закъснея от Чейндж само половин час или се усмихна на някой джентълмен в Мол, ще ме разкъса. Навярно няма да бъде и толкова щедър като сега и ако похарча тридесет лири за нова рокля, ще си имам неприятности… той ще сметне, че още мога да нося миналогодишния плащ. Най-вече аз ще надебелея, ще получа корем и ще се превърна в матрона — преди да съм навършила двадесет години, животът ми ще е свършен. Не, предпочитам така. Ползвам се от всички изгоди на една съпруга, защото той ме обича и няма да ме изостави, а не съм измъчвана от никакви несгоди — защото съм свободна, господарка на себе си и мога да го оставя винаги когато пожелая.“

Тя бе чула, че крал Чарлс неведнъж е подхвърлял за нея като за най-изящната жена на сцената и че особено след последното й представление в Хемптън корт казал някому, че завижда на мъжа, който я издържа.

Около две седмици след като Алмсбъри се бе върнал в града, Амбър се сдоби с нова камериерка. Уволни Гати, когато момичето я изненада да се къпе в присъствието на Алмсбъри. Отпрати я и я предупреди, че Алмсбъри има голямо влияние в двора и ще заповяда, да й отрежат езика, ако проговори пред когото и да било за това, което е видяла. Каза на Рекс, че е изпъдила момичето, понеже било бременно, и прати Джеремая да постави обявление в катедралата „Свети Павел“, че търси камериерка.

Но същата утрин, докато пътуваше от Ню Иксчейндж за репетиция, каляската й спря пред Мейпоул и докато Темпист ругаеше кочияша и хората в колата, която бе задръстила пътя пред него, вратата се отвори и вътре скочи една девойка. Косата й беше разрошена и очите й имаха безумно изражение.

— Моля ви, мадам! — извика тя. — Кажете му, че съм ваша прислужница! — Красивото й лице беше напрегнато и умолително. И тя продължи разпалено: — О, Исусе! Ето го, идва! Моля ви, мадам!

Погледна още веднъж умолително Амбър и се отдръпна, колкото можеше по-далече в единия ъгъл, като покри с качулката рижо-русите си къдрици.

Амбър я наблюдаваше с удивление, и преди да бе казала дума, вратата се отвори и един полицай в синя униформа и с палка в ръката пъхна вътре главата си. Амбър неволно се дръпна назад. Спомни см, че никакъв полицай вече не може да й направи нищо, и бързо се съвзе.

Той й отдаде чест, явно я взе за дама от висшето общество.

— Съжалявам, че ви безпокоя, мадам, но тази никаквица току-що открадна един хляб. В името на краля — извика той — арестувам те.

И той посегна през Амбър към момичето, което се сви в ъгъла. Дори от своето място Амбър усети, че тя трепери. Внезапно разгневена, защото всичките й спомени от Нюгейт се надигнаха в нея като вълна, Амбър удари с ветрилото си полицая по ръката.

— Какво търсите тук, господине? Това момиче е моя камериерка! Махнете си ръцете от нея!

Той я погледна изненадано.

— А-а, вижте, мадам… не бих искал да виня една лейди в лъжа… но тя току-що открадна хляб от оная сергия. Аз сам видях.

Той се наведе, сграбчи момичето за глезена и го задърпа към себе си. Навън, на улицата, бе почнала да се събира шумна тълпа и когато Амбър го ритна с върха на обувката си в гърдите и го блъсна така силно, че той излетя, се разнесе силен, весел смях. Полицаят падна, а тя се приведе и тръшна вратата.

— Карай, Темпист! — извика тя и каляската се отдалечи, като остави представителя на закона в канавката, пълна с довлечена от дъждовете мръсотия.

Известно време двете жени мълчаха. Момичето гледаше Амбър с благодарност, а тя дишаше тежко от гняв и от оная нервност, която все още се надигаше в нея при вида на полицейска униформа.

— О, госпожо — възкликна накрая момичето. — Как да ви се отблагодаря? Ако не бяхте вие, той щеше да ме откара в Нюгейт! Господи! Забелязах го чак когато се спусна да ме хване, и хукнах да бягам — тичах с всички сили, но старият дебелак беше по петите ми. О, благодаря ви, мадам, хиляди пъти ви благодаря! Беше страшно любезно от страна на такава голяма дама като вас, да се загрижи за момиче като мен. Какво значение би имало за вас, ако попаднех в Нюгейт…

Тя продължаваше да бъбри с бързия си, лек и музикален глас, а хубавото й лице живо сменяше изражението си. Едва ли беше на повече от седемнадесет години, свежа и изящна, с ясни сини очи, светли мигли и вежди и златни лунички по малкото чипо носле. Амбър й се усмихна — веднага й бе харесала.

— Тези проклети, нахални полицаи! Денят им се струва загубен, ако не хвърлят половин дузина честни граждани в затвора!

Момичето виновно сведе клепачи.

— Хм… Честно казано, мадам, аз наистина откраднах хляб. Ето го тука. — Тя потупа наметката си. — Но не можах да се сдържа, кълна ви се, че не можах. Толкова бях гладна!…

— Хайде тогава, яж!

Без да се колебае и миг, момичето измъкна хляба с напукана кора, отчупи един крайшник, претъпка си устата и лакомо задъвка. Амбър я загледа удивено.

— Откога не си яла?

Тя преглътна, отхапа друг залък и отвърна с пълна уста:

— От два дни, мадам.

— О, богове! Ето, вземи това и си купи нещо по-вкусно.

От една малка кадифена чантичка в маншона Амбър извади няколко шилинга и ги пусна в скута на момичето. Каляската бе спряла пред театъра, лакеят приближи и отвори вратата. Амбър събра поли и се накани да излезе, а момичето се загледа през стъкления прозорец с голямо любопитство.

— Божичко, мадам, на представлението ли отивате?

— Аз съм актриса.

— Вие сте актриса! — Тя изглеждаше едновременно възхитена и смаяна, че нейната благодетелка има такава интересна и ползваща се с лоша слава професия. Изскочи от другата врата и се затича покрай колата, за да направи реверанс пред Амбър.

— Благодаря ви, мадам. Бяхте изключително добра към мен и ако някога мога да сторя нещо за вас, моля за благоволението ви да ме извикате. Аз няма да забравя, можете да бъдете сигурна. Казвам се Нан Бритън — камериерка, макар че сега нямам работа.

Амбър се спря и я изгледа заинтригувано.

— Камериерка ли си? И какво ти се случи на последното място?

Момичето сведе очи.

— Изпъдиха ме, мадам. — Гласът й пресекна и тя добави почти шепнешком: — Госпожата каза, че съм прелъстявала синовете й. — После примигна и добави съвсем искрено: — Но аз не съм ги прелъстявала, мадам! Кълна се, че това не е вярно! Точно обратното беше.

Амбър се засмя.

— Е, моят син е твърде малък, за да бъде прелъстен. Самата аз търся камериерка и ако искаш да ме почакаш в колата, след като се наобядваш, ще обсъдим това.

Тя нае Нан Бритън срещу четири лири годишно плюс облекло, храна и квартира. За три-четири дни те станаха добри приятелки — Амбър чувстваше, че Нан е първата й истинска приятелка, която изобщо е имала. Тя вършеше работата си бързо и добре, намираше еднакво удоволствие както в лъскането на някоя калаена кана, така и във фризирането на Амбър или в пътуванията до Чейндж и посещенията й в Спринг Гардънс заедно с Рекс.

Беше енергична, пъргава и винаги в добро настроение. Не изгуби тези качества и след като свикна, макар че се почувства още по-сигурна на мястото си. Нан и Амбър винаги имаха за какво да говорят, споделиха без ни най-малко смущение и най-съкровените си женски тайни. И както Нан научи почти всичко, което можеше да се знае за нейната господарка (с изключение на това, че е била в Нюгейт и Уайтфрайърс), така Амбър изслуша историята за приключенията на Нан като камериерка в едно домакинство, където бе имало четири красиви момчета. Бяха я уволнили, когато единият от тях повярвал, че е влюбен в Нан, и заявил на ужасените си родители, че възнамерява да се ожени за нея.

Когато Рекс го нямаше, Нан спеше при Амбър. В останалите нощи я приютяваше нисък креват на колелца, който през деня се пъхаше под леглото в спалнята. Както и бе обичайно, тя беше толкова лична прислужница на Рекс, колкото и нейна; помагаше му да са облича и съблича, не се смущаваше да бъде в стаята, когато е гол, и скоро реши, че капитан Морган е най-изтънченият джентълмен, когото бе познавала. Той я спечели на своя страна и Нан непрекъснато подтикваше Амбър да се омъжи за него.

— Колко ви обича капитан Морган, мадам! — започваше тя сутрин, докато четкаше косата на Амбър. — Той е най-красивият и най-благородният човек! Кълна се, че би бил най-страшно прекрасният съпруг за която и да било лейди!

Амбър не обръщаше голямо внимание на подобни съвети, смееше се и занасяше Нан, че тя самата се е влюбила в него.

— Капитан Морган си е много добър, мисля — каза най-сетне тя. — Но в края на краищата той е само офицер в кралската гвардия.

— Как! — възкликна Нан, засегната от тая непризнателност. — И кого искате вие, мадам? Самият крал?

Амбър се усмихна на язвителността й и вдигна вежди пренебрежително. Готвеше се да отиде в театъра и вече слагаше ръкавиците си.

— Може и него — отвърна провлечено и понеже Нан ахна, тя повтори: — Да, може и него.

Забърза към вратата, оставяйки Нан: с широко отворени очи, после сложила ръка на дръжката, тя внезапно се обърна.

— Но да не си посмяла и дума да кажеш на капитан Морган, чуваш ли?

В последна сметка можеше да се окаже само слух, че крал Чарлс е подхвърлил на Бъкингам, който споменал на Бъркли, който казал на Кайнестън, който пък намекна на Амбър, че кралят си е наумил да легне с нея.

XIX

Амбър отключи вратата и се затича през две стъпала. Бързаше да се погледне в огледало, защото бе сигурна, че много се е променила. Тя бе стигнала почти догоре, когато вратата на нейния апартамент рязко се отвори и се появи Рекс. Светлината идваше зад гърба му и тя не успя да види изражението му, обаче по гласа му разбра, че той е ядосан.

— Къде, по дяволите, беше? — попита той. — Два и половина е, след полунощ.

Изненадана, Амбър спря и го погледна, сякаш беше непознат натрапник. После вдигна високомерно брадичка, опита се да мине покрай него, без да проговори, но той я хвана за китката и я дръпна към себе си. В очите му долови онзи опасен блясък, който познаваше от миговете, когато се събуждаше ревността му.

— Отговорете ми, малка блуднице! Представлението в Уайтхол свърши в единадесет часа! С кого бяхте досега?

В продължение на един дълъг миг те се наблюдаваха безмълвно, после Амбър се намуси и потръпна.

— Причинявате ми болка, Рекс! — простена тя.

Лицето му се отпусна и след кратко колебание той освободи ръката й. Но докато тя се опитваше да отмине, от маншона й изпадна тежка кесия и звънна на пода. Звукът беше отчетлив и ясен — това можеха да бъдат само пари. Двамата сведоха поглед, а когато Амбър вдигна глава, видя, че той е присвил очи, блеснали от гняв, вратните му жили бяха изпъкнали.

— Проклета развратница! — каза тихо той.

Внезапно я сграбчи за раменете и я разтърси все по-силно, докато главата й се залюля, сякаш щеше всеки миг да се откъсне.

— Кой беше? — викаше Рекс. — С кого си спала? Казвай или, за бога, ще ти скърша врата!

— Рекс! — извика умолително тя.

Но щом той я освободи, тя се съвзе и се усети на свой ред обхваната от безразсъден гняв.

— Бях с краля! — изкрещя му право в лицето. — Ето къде бях! — И като разтриваше шията си, промърмори: — Е, какво ще кажете?

Той я изгледа продължително, отначало сякаш не вярваше, после съзря как в него бавно изгаснаха надеждите и доверието.

— Не сте били — каза накрая, — не ви вярвам!

Тя вдигна ръце да оправи разхлабения си кок и му отправи жестока, надменна усмивка.

— Нима!

Но той вече бе повярвал и тя разбра това.

Без да каже повече дума, той се обърна, взе плаща и сабята си от стола и прекоси стаята. Преди да излезе, й отправи последен поглед, изпълнен с презрение и отвращение, които тя посрещна студено, само с вдигнати вежди. Когато вратата се тръшна шумно зад него, тя щракна с пръсти, завъртя се леко на токчетата си и се затича към огледалото в спалнята.

Жена, която току-що е имала любовна среща с крал, положително не изглежда вече като простосмъртна. Очакваше да види около главата си сиянието на някакъв ореол и бе разочарована, че не намери никаква разлика, освен дето косите й бяха разрошени, а под очите си забеляза тъмни кръгове от умора.

„Все пак не съм същата — каза си тя победоносно, — вече съм нещо. Аз съм била с краля.“

На сутринта отпрати Нан, която се опитваше да я събуди, обърна се по корем в леглото и заяви, че ще спи, докогато си иска, и че репетицията може и без нея. Събуди се напълно чак по обяд, когато репетицията отдавна бе отминала. Прозина се, протегна се, отхвърли тежките драперии, от които й беше толкова задушно, че бе потънала в пот. После изведнъж напипа под пухения дюшек кесията с парите и ги изсипа върху възглавницата, за да ги преброи. Бяха петдесет лири. Само като си помислиш: петдесет лири като подарък за най-голямата чест, която може да се окаже на една жена!

Преди да отиде в театъра, тя взе парите, за да ги вложи при Шедрак Нюболд, и затова пристигна в театъра чак след два часа. Както очакваше, появата й в гримьорната предизвика сензация. Всички жени започнаха да й говорят едновременно. Бек се затича при нея и я прегърна.

— Амбър! Помислихме, че няма да се върнете вече! Бързо, разказвайте… Умираме от желание да чуем! Как беше?

— Колко ви даде?

— Какво каза?

— Колко време бяхте там?

— Какво направи той?

За пръв път крал Чарлс бе повикал актриса и чувствата им се раздвояваха между личната ревност и професионалната гордост. И над двете обаче стоеше любопитството.

Амбър не чакаше да я молят и отговори подробно. Тя описа покоите на Едуард Проджърс, където бе приета първоначално, после появата на краля в брокатовата му роба, новородените кученца, които спяха до майка си на кадифена възглавница край огъня. Разказа им, че кралят бил така добър, непринуден и учтив, сякаш тя е истинска високопоставена лейди. Но тя не спомена, че щеше да припадне от страх, а само намекна, че той й бе дал най-малко хиляда лири!

— Кога пак ще ходите? — попита накрая Бек, докато Скрокс помагаше на Амбър да се разсъблече.

— О — отвърна тя небрежно, — скоро навярно. Може би следващата седмица.

Чувстваше се самоуверена, защото въпреки че бе прекарала с него не повече от час, тя си тръгна с чувството, че е била жената, която му се е понравила най-много. Изобщо не й хрумна, че и другите му любовници могат да си мислят същото.

— Е, мадам? — Това бе гласът на Том Килигрю, студен и язвителен, който си пробиваше път към нея. — Значи дойдохме най-после?

Амбър го погледна изненадана и му се усмихна дружелюбно. Тя бе решила да се държи както обикновено, въпреки промененото си положение, във всеки случай докато се почувства по-уверена на новото си място.

— Малко закъснях — каза тя, като провираше глава в роклята, която Скрокс й подаваше.

— Не бяхте на репетицията тази сутрин, мисля?

— Не. — Пъхна ръце в ръкавите и докато Скрокс теглеше, главата й отново се показа. — Но това няма значение. Играла съм тази роля десетина пъти и я знам достатъчно добре и без репетиции.

Взе едно огледало и обърна лице към светлината, за да огледа грима си, избърса петънцето червило от бузата си, размазало се, докато се бореше с роклята.

— С ваше позволение, мадам Сейнт-Клер, аз решавам кой да репетира и кой не. Вече дадох вашата роля на Бек Маршал… не се съмнявам, че ще можете да играете добре ролята на проститутката и без репетиция.

Разнесе се общо кикотене. Амбър отправи бърз поглед към Бек и видя на лицето й тържествуващ лукав блясък. Тя беше на път да избухне, да се разкрещи, че или ще играе своята роля, или ще напусне, обаче благоразумието надделя.

— Но аз си знам ролята! Знам всяка реплика дори без да съм я репетирала! А другите роли са малки за мен.

— Възможно е, мадам, ала онези, които са много заети другаде, трябва да се задоволят с малки роли или да останат без никакви.

Той огледа усмихнатите и развълнувани лица, които издаваха твърде зле прикрито злорадство.

— Съветвам и останалите да не забравят това, в случай че и някоя друга глава се завърти от вниманието на височайши особи. Довиждане.

Той се обърна и излезе от стаята.

Амбър бе разярена, че бе дръзнал да се отнесе така с нея, но се утешаваше със заканата да му го върне един ден. „Ще му отнема позволителното и ще го изхвърля от театъра — ето какво ще сторя!“ Обаче пред другите тя се задоволи да свие рамене и да нацупи устни.

— Фу! Много ме интересува! Та кой иска да остане актриса?

Обаче колкото изтичаха дните, немилостта, в която бе изпаднала, не бе облекчена от ново внимание на краля. Тя продължаваше да играе малки роли… и очакваше нова покана. Напомняха й, че е била повикана само веднъж и че очаква настойчиво нова покана. Другите жени, дори някои от актьорите и обожателите й, които я посещаваха в гримьорната, всички знаеха това и насмешливо я закачаха. От ден на ден те ставаха все по-дръзки. И Амбър, макар да им отговаряше със смях или изричаше някаква дързост, се чувстваше обезсърчена, разочарована и нещастна.

Отначало в своята самонадеяност тя сметна, че Рекс повече не я интересува, но той скоро започна да й липсва. Около седмица след кавгата Бек й сподели, че той е подарил диамантен пръстен на мадам Норис от съперничещия театър и според нея й предложил да я издържа.

— И защо ми го казвате? Какво ме интересува дали той раздава диаманти на всяка срещната развратница от Уайтстоун парк.

Но това бе само перчене.

Постепенно си даваше сметка, че Рекс Морган имаше много по-голямо значение за нейното щастие, отколкото бе подозирала. Преди не бе го осъзнавала, но сега знаеше, че той я бе закрилял от всякакви неприятности. Младите глупаци, които се влачеха в гримьорната, например никога не биха дръзнали да й досаждат, както правеха сега. Без него тя се почувства внезапно потопена в един суров и труден свят, който я ненавиждаше и й желаеше само злото. Там нямаше нито добро, нито съчувствие, а всички се радваха на неудачите й, наслаждаваха се на нейните унижения и се забавляваха с нейния зле прикрит яд и провал.

Отново й се искаше никога да не бе срещала лорд Карлтън и да не бе идвала в Лондон.

Дори на десетия ден Нан оставаше оптимистка. Тя изнамираше повече оправдания, отколкото сам кралят би могъл да измисли за своята заетост.

— Не падайте духом, мадам — казваше тя. — Да бъдеш крал — това отнема цялото ти време.

Обаче Амбър отхвърляше всяко утешение. Сгушена в едно кресло пред камината, тя мърмореше кисело:

— О, глупости, Нан! Знаеш колкото мен, че ако му бях направила впечатление, той отдавна щеше да ме повика.

Нан седеше на стола до нея и бродираше цяла градина цветя върху бледозелен сатен, от който искаше да направи фуста за Амбър. Тя въздъхна леко, не пожела да отговори, защото сама бе започнала да губи вяра. Когато обаче след няколко минути чу да се чука на вратата, тя живо скочи и изтича през стаята.

— Ето! — извика тържествуваща. — Това трябва да е той!

Амбър хвърли поглед през гърба на креслото си, очакваше да види някой от своите обожатели или Харт, или Кайнестън. Нан нетърпеливо отвори вратата и тя забеляза непознат младеж, облечен в ливрея, чу го да пита:

— Мадам Сейнт-Клер?

— Аз съм мадам Сейнт-Клер. — Амбър скочи и се затича към вратата. — Какво обичате?

— Идвам от страна на мистър Проджърс, мадам. Моят господар ви изказва своите почитания и пита бихте ли желали да го почакате при него тази вечер в единадесет и половина часа?

Това бе кралската покана!

— Да! — извика Амбър. — Разбира се, че ще отида!

Взе една монета от масата и му я подаде, а щом той излезе, тя се хвърли на врата на Нан.

— О, Нан! Той ме харесва. Той ме помни. Представи си само! Довечера отивам в двореца.

Внезапно млъкна, направи сдържан поклон и каза:

— Мадам Сейнт-Клер? Моят господар ви изказва своите почитания и пита бихте ли желали да го почакате при него тази вечер.

Затанцува из стаята, смееше се радостно, после изведнъж спря и лицето й стана сериозно.

— Какво ще облека?

Бъбрейки въодушевено, двете жени изтичаха в спалнята. Часовникът на камината показваше девет часа.

Този път бе по-уверена от всякога, че той я харесва.

Голяма част от нейната стеснителност и страхопочитание бяха изчезнали, те се смяха и разговаряха като стари приятели. „Това е — мислеше си трепетно тя — най-очарователният мъж, когото съм срещнала след лорд Карлтън.“ Когато си тръгна, той ласкаво й подхвърли, както предишния път:

— Лека нощ, мила моя, бог да ви благослови! — И с едно приятелско потупване отзад й даде друга пълна кесия.

Темпист и Джеремая я чакаха пред Холбайн Гейт, потеглиха бързо към къщи, весело дрънчаха и гърмяха в нощта. Каляската още не бе завила по Стренд, когато от тъмното към тях се хвърлиха група конници. Преди Амбър да разбере какво става, Темпист бе свален от седалката си, а Джеремая проснат на земята. Конете започнаха да цвилят и да се изправят на задните си крака. Амбър се озърташе уплашено, чудеше се какво да прави, когато вратичката рязко се отвори. Един човек с маска на лицето я хвана за китката и взе да я тегли навън. Тя изпищя и опита да се бори, макар и да разбираше колко е безполезно. Той грубо я разтърси.

— Престани! Няма да ти сторя нищо. Дай ми само кесията от Негово величество! Бързо!

Амбър се помъчи да го ритне и да измъкне ръката си от пръстите му. Докато се навеждаше да захапе ръката му, той я блъсна така силно, че тя отлетя, просна се на пода на каляската и едва тогава забеляза лунната светлина да блести върху дулото на пистолет.

— Дай ми тая кесия, мадам, или ще те убия. Нямам време за номера.

Амбър още се колебаеше, надяваше се да й се притекат на помощ, но когато почувства близостта на пистолета, извади кесията от маншона си и я хвърли на своя нападател. Той я хвана във въздуха, отдръпна се и се поклони. Преди да се затвори вратичката, тя чу тържествуващ женски смях и един глас й извика:

— Много благодарности, мадам. Вашата щедрост ще бъде оценена. Обещавам ви, че тези пари ще бъдат използвани за добра цел.

Вратичката се тръшна и отекна тропот на конски копита, които свърнаха назад и препуснаха в галоп по Кинг стрийт към двореца.

Амбър остана за миг неподвижна, зашеметена. „Този глас! — помисли си тя. — Чувала съм го някъде преди!“ Изведнъж си спомни: това бе същият остър, нападателен глас, същият смях, които бяха отзвучали една вечер пред Роял Сарасин… Беше Барбара Палмър!

Това бе последното посещение на Амбър в Уайтхол.

Всички знаеха, че кралят обича да живее в мир и спокойствие и нищо не можеше да му ги развали така, както острият, отровен език на една ревнуваща жена. За щастие на Амбър кралят бе заявил според слуховете, че е очарован от мадам Сейнт-Клер, но не дотолкова, че да пожертва своето удобство. Именно това я спаси. След като в продължение на няколко дни се нахвърляха на нея, подобно на зли мухи, клюкарите се измориха и си намериха друга жертва. След петнадесетина дни животът пое обикновения си ход. Всички — с изключение на Амбър — забравиха, че кралят някога я бе приемал в покоите си.

Но тя не забравяше и не се опитваше да забрави това. Поддържаше новата си омраза към Барбара Палмър така грижливо, както и старата. „Един ден — обещаваше си тя — ще я накарам да съжалява, че се е родила. Ще намеря начин да я смажа, дори това да бъде последното ми дело на земята.“ С наслада тя си представяше своето отмъщение, но тази представа, както всичко, което не можеше да види или да пипне, скоро бе отпратена в потаен кът на мозъка й, за да бъде съхранена и намерена, когато й потрябва.

Тази вечер тя прекара приятно в компанията на десетина гости, мъже и жени, които бе поканила на вечеря. След като се сбогуваха, остана сама пред покритата със съдини маса и пода, обсипан с бадемови черупки, кори от плодове и скъсани карти за игра. Въргаляха се винени бутилки и чаши с лепкава утайка на дъното, въздухът беше замъглен от цигарен дим, всички мебели бяха разхвърляни.

Докато Нан раздигаше, Амбър застана гърбом пред огъня и повдигна поли, за да стопли краката си. Бе средата на декември и земята бе покрита със сняг — за първи път от три години насам. Дори Темза бе замръзнала. Двете побъбриха небрежно за това, кой какво беше казал вечерта, дали еди-коя си дама има връзка с един или с друг джентълмен или и с двамата, одумаха подробно тоалетите, прическите и фигурите на присъстващите жени и не одобриха никоя.

Амбър бе свалила роклята си и се прозяваше, протягаше се по риза и фуста, когато на вратата глухо се почука. Двете подскочиха и се спогледаха. Амбър напрегнато зачака, докато Нан прекоси стаята и издърпа мандалото. Дали това не е… дали е?…

Беше капитан Морган, метнал на рамо дългия си кавалерийски плащ и с шапка в ръка. Той погледна в стаята и очите му срещнаха нейните — умолителни, изражението му бе на малко момче, избягало от къщи, което сега се връща. Забравила мигновено кокетливата надежда, че това е пратеникът на краля, Амбър се затича към него с протегнати ръце.

— Рекс!

— Амбър!

Той я вдигна на ръце и я разцелува по лицето, накрая се разсмя възторжено със смях, подобен на прохлипване.

— О, боже мой! Така се радвам, че ви виждам!

Остави я на земята, но не я изпусна от прегръдките си, пламенно я галеше по главата и плещите.

— Господи, скъпа! Не можех повече да остана далеч от вас! Аз ви обичам… Боже мой, толкова много ви обичам!

В очите му имаше сълзи, а зад него Нан подсмърчаше многозначително, стоеше и ги гледаше в захлас, усмихваше се и плачеше едновременно. Двамата се извърнаха към нея и внезапно тримата избухнаха в смях.

— Елате, Рекс, мили мой! Затворете вратата. О, колко е хубаво, че се връщате! Ама… да не сте чакали навън, докато си отидат другите?

Той се усмихна и кимна.

— Но вие ги познавате всичките. Защо просто не влязохте? Господи, а навън е толкова студено!

Той се подвоуми:

— Ами не бях много сигурен дали… ще ме пуснете.

— О, Рекс!

Внезапно и дълбоко засрамена от себе си, Амбър го погледна, за първи път бе осъзнала колко добър, великодушен и нежен бе той към нея, и по бузите й се затъркаляха едри сълзи.

— Е, мила моя! За какво плачете, малко дяволче! Това е празнична вечер! Погледнете…

Той извади от джоба си кутийка за скъпоценности и й я подаде.

Амбър я пое, бавно я отвори, а Нан се наведе, за да види по-добре. Когато капачето се вдигна, двете жени възкликнаха от радостно удоволствие: това бе великолепен топаз, обкован в златно сърце и окачен на тежка златна верижка. Амбър вдигна очи невярваща, защото тази скъпоценност сигурно струваше много скъпо.

— О, Рекс! — каза тя нежно. — Много е красиво… но…

С едно движение на ръката той разсея нейните опасения.

— Напоследък имах късмет в играта на зарове. А ето нещо и за вас, госпожице Нан.

Нан отвори кутийката и намери там златни обици, украсени с малки бисери. Възкликна от удоволствие, вдигна се на пръсти и го целуна — той бе една стъпка по-висок от нея, — после, вече съвзела се, тя се изчерви, направи поклон и смутена избяга в спалнята.

— Хей! — извика Рекс. — Един момент, госпожице Нан! Вашата господарка и аз имаме особено желание за това място.

Той вдигна Амбър в прегръдките си и се отправи нататък.

— Тази нощ ще трябва да спите другаде, драга моя. Това е изключителен случай.

Месеците потекоха бързо, защото тя бе щастлива и популярна, а смяташе, че е и прочута. Зимата беше извънредно студена. През декември, януари и февруари имаше много сняг и поледици. Но най-сетне започна топенето, а с него — калта и първите пролетни пъпки. Килигрю й даваше отново главни роли и тя бе много заета с уроци по пеене, танци и китара.

Когато трупата играеше в двореца или пък крал Чарлс идваше в театъра, Амбър го зърваше и макар той понякога да я даряваше с усмивка — това беше всичко. Тя дочу, че той се интересувал по-слабо от лейди Каслмейн и сега бил полудял по очарователната Франсис Стюарт. Злите езици твърдяха, че той още не е успял да победи нейните скрупули. Едни смятаха, че лейди Стюарт е глупачка, други — че е много умна. Но никой не се съмняваше, че бе успяла да плени непостоянното сърце на краля и това само по себе си бе забележително. Амбър изобщо не се интересуваше в кого е влюбен той — стигаше и само, че Барбара Палмър губеше от това.

Към средата на февруари тя откри отново, че е бременна. Известно време се колеба, не пожела да каже на Рекс, спореше със себе си дали да се омъжи за него или не, накрая отиде при госпожа Фаг да й даде нещо за помятане. Този път не стигна само отварата и друсането в каретата и Амбър се почувства така зле, че трябваше да пази леглото почти цяла седмица. Когато узна за станалото, Рекс полудя от гняв и страх за нея, помоли я да се оженят веднага.

— Защо не искате, Амбър? Нали казвате, че ме обичате?

— Обичам ви, Рекс, но…

— Но какво?

— Добре, ами ако Люк…

— Той никога няма да се върне и вие знаете това така добре, както и аз. А дори да стане, това няма значение. Мога или да го убия, или да издействам анулиране на брака чрез някого в двореца. Какво има, Амбър? Почвам да мисля, че ме карате да чакам заради надеждата, че кралят ще ви повика отново. Това ли е?

Бе седнала в леглото си бледна, болна и обезсърчена с празен поглед.

— Не, Рекс, не е това. Знаете, че не е това.

Тя, разбира се, лъжеше. Все още се надяваше на чудото, но бе почти убедена, че ако не се омъжи за Рекс Морган още сега, ще съжалява в бъдеще. Какво значение имаше дали ще напусне сцената? Играеше вече година и половина и не виждаше да е спечелила нещо. Преди месец бе навършила деветнадесет години и усещаше колко бързо тече времето и я оставя в килватера. Тя го обичаше — това бе истина, — въпреки че никога не успя да изтръгне от сърцето си спомена за лорд Карлтън, нито въжделенията си за по-вълнуващ и блестящ живот.

— Оставете ме да си помисля още малко, Рекс.

На пети април синът й навършваше две години. Знаеше, че ще е заета тогава, и смяташе да го навести на първи и да му занесе подаръците, които бе купила.

В този ден Рекс си тръгна към седем часа, все още по тъмно и от улеите все още капеше вода след дъжда, който бе валял през нощта. Той я целуна нежно.

— Дванадесет часа без да ви видя. На добър час, мила, и целунете детето от мен.

— О, Рекс! Благодаря ви!

Очите на Амбър блеснаха от удоволствие, обикновено Рекс се отнасяше с презрение към тези пътувания, сякаш се преструваше, че не знае за съществуването на нейното момченце. След като почти бе приела да се омъжи за него, той явно бе решил да се примири с бъдещия си доведеник.

— Ще ти донеса една целувка и от него.

Целуна я още веднъж, помаха на Нан и си отиде в мир. Амбър затвори леко вратата, облегна се назад и каза усмихната:

— Мисля, че ще се омъжа за него, Нан!

— Господи, трябва да го сторите, мадам! Не познавам по-добър и по-изискан благородник, а и той толкова ви обича, че чак ме заболява сърцето, като го гледам. Ще бъдете щастлива, мадам, сигурна съм.

— Да — съгласи се тя. — Предполагам, че ще бъда щастлива. Но…

— Но какво?

— Но това ще бъде всичко.

Нан я погледна поразена.

— Боже мой, мадам! Какво друго искате?

Малко след това пристигна учителят по пеене, после учителят по танц, изучаваше стъпките на менуета, нов моден френски танц. Джеремая непрекъснато сновеше през стаята, пренасяше ведра с топла вода, за да напълни дървената вана в спалнята на господарката.

Нан изми косите й и ги попи с половин дузина кърпи, докато почти изсъхнаха. Наближаваше десет часът и слънцето се показа, блесна в прозореца за първи път от толкова време и Амбър, излегната във ваната, усети как топлината му погали раменете й и я изпълни с наслаждение. Изпита чувството, че е чудесно да си жив, вече се канеше неохотно да напусне пенливия лукс на тази баня, когато на вратата се почука.

— Няма ме вкъщи — извика Амбър на Нан.

Просто не желаеше всичките й планове за деня да бъдат разбъркани от някой натрапник. След миг Нан се завърна.

— Това е милорд Алмсбъри, мадам.

— О! Добре, покани го да влезе!

Миналата есен Алмсбъри не остана дълго в града. Пристигна пак за пролетните заседания на парламента, навестяваше я често, макар че вече не й даваше пари. Амбър не се интересуваше от това, защото много го обичаше.

— Сам ли е?

— Не, с някакъв друг джентълмен.

Нан я погледна възторжено, но тя лесно се впечатляваше от мъжете.

— Въведи ги в салона… След минута идвам.

Амбър се изправи и захвана да се бърше с хавлията. От съседната стая до нея достигаха слабите мъжки гласове. Навремени Нан хихикаше или избухваше във весел смях. Облече роба от зелен атлаз, среса още влажните си коси, обу чифт позлатени чехли и тръгна към салона. Върна се назад. Все пак може Алмсбъри да е довел някоя важна личност. Леко се напудри, сложи парфюм на шията и китките на ръцете си и малко червило на устните. После разкри добре деколтето си и отвори вратата.

Алмсбъри стоеше пред камината, а на полицата се бе облегнал, усмихвайки се към Нан, Брус Карлтън.

XX

При нейното влизане той вдигна живо глава и очите им се срещнаха. Амбър остана неподвижна, с ръка върху дръжката на вратата, втренчена в него. Тя почувства как главата й се замайва, сърцето й се разтуптя и сякаш внезапно парализирана не можеше да помръдне или проговори. Той й се поклони, но тя остана неподвижна, разтреперана, вътрешно се проклинаше за глупостта и същевременно бе напълно безпомощна.

Алмсбъри й се притече на помощ. Той прекоси стаята, целуна я небрежно и обви ръка около кръста й.

— Какво ще кажете, мила? Този разбойник пристигна вчера.

— Наистина ли? — каза Амбър отмаляла.

Брус се усмихна, погледът му бързо пълзеше по нея.

— Морякът се завръща от морето…

— Завинаги ли?

— Не… не за дълго, Амбър. Може ли да дойда днес с вас?

Тя потрепна от изненада, бе забравила, че Алмсбъри отдавна знае за рождения ден на бебето, бе му съобщила, че ще пътува.

— Да, разбира се. Бихте ли ме почакали, докато се облека.

Последвана от Нан, тя влезе в спалнята, затвори вратата, облегна се на нея и стисна очи, почувства се тъй излишна и безпомощна, сякаш бе извършила тежка физическа работа. Нан я погледна разтревожена.

— Господи, мадам! Какво има? Не изглеждате добре. Да не е вашият съпруг?

— Не.

Тя разтърси глава и тръгна към тоалетната масичка, усети нозете си сякаш с омекнали кости.

— Извади ми новата рокля, която госпожа Дрелинкур току-що донесе.

— Но нали, мадам… Може да я развалите.

— Няма значение — прекъсна я остро Амбър. — Прави каквото ти казвам. — Сетне добави с извинителен тон: — О! Нан, извинявай. Не знам какво ми става.

— И аз, мадам. Предполагам, че не искате да ви придружа днес.

— Не, днес не. По-добре остани да излъскаш сребърните прибори. Забелязах снощи, че са потъмнели.

Докато се гримираше и Нан я сресваше, тя се успокои, кръвта започна да тече отново спокойно във вените й и силно щастие замести първото стъписване. Брус й се бе сторил по-красив от всякога, видът му я беше изпълнил със същото безразсъдно вълнение, както и първия път. Тези две години и половина се заличиха и изчезнаха. Всичко останало в живота й сега внезапно й се стори мрачно и без никакво значение.

Новата й рокля беше от резедаво кадифе, с подходящи чорапи и обувки, наметката с капюшон бе от бледожълто кадифе, с почти същия моден оттенък като очите и косите й, а на шията й висеше топазът с форма на сърце, подарен от Рекс. Взе маншона си от норки и се готвеше да излезе, но Нан я спря:

— Кога ще се върнете, мадам?

— О, не знам. Може би ще позакъснея!

Тя прочете неодобрение по лицето на Нан и разбра, че ревнуваше заради Рекс. Изглеждаше неуместно, че Амбър взема със себе си друг мъж, особено човек, който толкова силно я смущаваше.

— А капитан Морган?

— По дяволите капитан Морган! — промърмори тя и се върна при Алмсбъри и Брус.

Тримата се настаниха в каретата с няколко празнично опаковани пакета, струпани около Амбър, Алмсбъри внезапно щракна с пръсти.

— За бога, бях се уговорил със Седли! Добре, че се сетих!

Той слезе бързо и им се усмихна през вратата. Брус се разсмя и го потупа по рамото, Амбър му изпрати целувка, колата бавно пое.

Когато останаха сами, графът и Амбър щастливо се спогледаха.

— Е — помаха им негово благородие граф Алмсбъри, — за любовта няма нищо по-добро от едно дълго пътуване по море! — Качи се в своята карета и потегли в обратна посока.

Амбър веднага се обърна към лорд Карлтън:

— Брус! О… наистина сте вие! Толкова дълго беше това време… О, мили мой, две години и половина!

Седеше близо до него и очите й сякаш излъчваха сияйна светлина. Той обви ръка около снагата й, наведе се бързо и впи устни в нейните. Отвърна на целувката му всеотдайно, забравила къде се намират, притискайки се до него със страстното желание той да я смачка в обятията си. Когато я освободи, тя изпита остро разочарование; сякаш от прекъснат красив сън, но той й се усмихна и пръстите му погалиха лицето й с нежна ласка.

— Каква очарователна малка магьосница сте вие! — каза гальовно той.

— О, наистина ли, Брус? Така ли мислите наистина? И сещахте ли се изобщо за мен… докато ви нямаше?

Тя беше напрегнато сериозна.

— Твърде често съм си мислил за вас — по-често, отколкото очаквах. И се безпокоях за вас. Страхувах се да не би някой да ви отмъкне онези пари.

— О, не! — запротестира веднага Амбър. Тя предпочиташе да умре, отколкото да каже какво й се бе случило. — Не изглеждам ли добре?

С жест на ръката тя посочи скъпите си дрехи и каляската, в която пътуваха — собствената й победа над този голям и труден свят.

— Умея да се грижа за себе си, уверявам ви.

Той се усмихна и тя не успя да разбере дали бе доловил измамата.

— Така е. Но исках да се уверя, че наистина можете. Вие притежавате най-добрия коз на света, който стига за десет жени.

— Кой е той? — запита тя престорено скромно.

— Знаете дяволски добре кой е и нямам намерение да ви правя повече комплименти. Кажете ми, Амбър, как изглежда той? Едър ли е?

— Кой?

Тя погледна изненадана, помисли, че има предвид Рекс Морган. После двамата едновременно избухнаха в смях.

— О, детето! О, Брус, почакайте да го видите! Толкова е пораснал, че едва го вдигам. И е толкова красив! Съвсем прилича на вас — същият цвят на очите, а косата му все повече потъмнява. Ще бъдете във възторг! Но ако го бяхте видели отначало… божичко, беше ужасен! Почти се радвах, че ви нямаше…

Лицата им се помрачиха при този спомен.

— Съжалявам, мила. Съжалявам, че трябваше да бъдете сама! Колко ли сте ме ненавиждали, че ви оставих?

Тя сложи ръка върху неговата, отвърна тихо и нежно:

— Не съм ви мразила, Брус! Аз ви обичах и винаги ще ви обичам. И бях щастлива, че имам детето — то е част от вас, която вие ми подарихте. Докато го носех, не се чувствах самотна, както бих се чувствала без него, но не искам други деца — много е дълго. Някой ден може би, когато остарея и ми бъде безразлично как ще изглеждам, тогава навярно ще имам и други.

Той се усмихна.

— А кога ще бъде това?

— О, като стана на около тридесет години…

Каза го така, сякаш никога нямаше да стане на тридесет.

— По-добре ми разкажете какво сте правили вие. Как е Америка? Къде живеете? Искам да зная всичко.

— Живях в Ямайка. Това е един остров. Ходих обаче и на континента. Това, Амбър, е една чудесна страна — дива и пуста, девствена, каквато Англия не е била от хиляда години. И тя си е там, и чака онзи, който би отишъл да я вземе…

Той седеше загледан напред и говореше тихо, сякаш на себе си:

— Това е страна, по-голяма от всяка друга, която познаваме. Във Вирджиния плантациите започват от морето, простират се на стотици, хиляди акри и пак остава още много земя. Има табуни от диви коне и добитък и те принадлежат на онзи, който пожелае да ги вземе. Горите са пълни с елени и всяка година пристигат на облаци диви гълъби, които засенчват небето. Само във Вирджиния има повече, отколкото би било потребно, за да се изхрани цяла Англия, и то по-добре от всякога. Почвата е така богата, че каквото и да посадиш, избуява повече от бурените. Това направо покорява въображението — нещо, което дори не сте сънували.

Внезапно я погледна, очите му блестяха от въодушевление.

— Но това не е Англия.

Той се засмя, отпусна се на седалката и каза с уталожен тон:

— Да, това не е Англия.

Разговорът се пренесе върху приключенията на Брус по море. Той спомена, че в океана животът бил неприятен, че едва ли друго правело човека тъй противен, както възможността да бъде затворен седмици наред на един кораб, заедно с други мъже, обаче самото корсарство не било много опасно и представлявало сигурен път към богатство. Затова толкова моряци предпочитат да плават с частни кораби, отколкото да се присъединяват към Британската военна марина или търговския флот. В момента Темза била пълна с току-що докарана плячка и всеки ден пристигали нови кораби.

— Мисля, че сега сте много богат?

— Състоянието ми доста се увеличи — призна той.

Загубиха час и половина, докато стигнат Кингсланд, защото по-голямата част от пътя не бе павирана и неотдавнашните дъждове го бяха превърнали в блато. Темпист и Джеремая трябваше на десетина пъти да измъкват колата от калта.

Най-после стигнаха и влязоха през кухненския вход в спретнатата, покрита със слама, къщичка на госпожа Чивъртън. Завариха я да мие съдините от обяда. Амбър често й бе правила щедри подаръци в пари, защото желаеше синът й да живее в удобен дом, и къщата действително бе придобила приятна топлота и приветливост, които й липсваха отначало.

Детето спеше по гръб в своята люлка, която вече му беше малка. Амбър постави пръст на устните си и двамата тихо се приближиха да го видят. Детето спеше дълбоко, със зачервени бузи и овлажнели клепачи, със спокойно, равномерно дишане. Брус и Амбър го загледаха мълчаливо, после очите им се срещнаха с общо чувство на гордост и взаимни поздравления. Лорд Карлтън провря тънката си и силна аристократична ръка под раменцата на сина си и го вдигна на гърдите си. Тогава то се събуди, прозина се, погледна учудено мъжа, който го държеше, после съзря Амбър, усмихна се и внезапно протегна ръчички към нея:

— Мамо!

Малко по-късно, след като изядоха топлата супа, която госпожа Чивъртън настойчиво им предложи, те започнаха да разопаковат подаръците за детето. Имаше многобройни играчки, между които барабанче, войници и един „Джек от амвона“ — пуритански проповедник, който изскачаше от една кутия и се клатеше смешно. Имаше и кукла с истински руси коси и цял гардероб тоалети, които Амбър беше купила за четиригодишната дъщеря на госпожа Чивъртън. Останаха там почти целия следобед и когато най-сетне се приготвиха да си тръгнат, детето се разплака и поиска да тръгне с тях. Докато Амбър се опитваше да го успокои, Брус даде на госпожа Чивъртън петдесет лири и благодари за добрите грижи, които полагаше за неговия син. Потеглиха. Отново валеше, Амбър бъбреше за детето радостно, изпълнена с въодушевление. Беше щастлива и леко изненадана от факта, че Брус не е безразличен баща, както бе очаквала, а навярно обичаше детето толкова, колкото и тя самата. Докато говореше, тя почувства, че в тях отново се надига същата страст, която за малко бе стихнала при посещението в селската къща. Сега тя се чувстваше още по-буйна и пламенна, настойчива и готова да помете двегодишната раздяла с един миг на безразсъдно сливане.

Тя замлъкна насред изречението и вдигна очи към него. Брус погледна бързо през прозорчето, притисна я с едната си ръка, с другата почука на кочияша.

— Пристигаме в Хокстън — каза бързо на Амбър. — Зная там един добър хан. Хей! — извика той високо. — Спрете пред „Звездата и жартиерата“!

Когато Амбър се прибра вкъщи, минаваше девет часът. Тя намери Нан, седнала пред камината, да кърпи една от ризите на Рекс, а той самият се бе изправил недалеч от нея, с ръце в джобовете и смръщени вежди. Амбър спря слисана, тази сцена й се стори почти нереална, но той бързо прекоси стаята и взе ръцете й в своите:

— Боже мой, скъпа! Какво се случи? Тъкмо щях да ви търся.

Тя направи усилие да се усмихне.

— Нищо не ми се е случило, Рекс. Малкият не искаше да си тръгвам и аз поостанах, после колата затъваше в калта, веднъж едва не се прекатури.

Протегна ръка да го погали по бузата. Срамуваше се, че го мами, защото той я гледаше с обожание, без да изпитва никакво подозрение.

— Не бива да се безпокоите толкова за мен, Рекс.

— Не мога, скъпа. Аз ви обичам, знаете.

Амбър се обърна да избегне изражението на очите му и срещна неодобрителния поглед на Нан.

Рано на следващата утрин двете останаха сами и Амбър я запита дали е казала на Рекс за посещението на Алмсбъри и лорд Карлтън. Нан оправяше леглото и отговори, без да я погледне.

— Не, мадам, не съм — отвърна тя отривисто. — Господи! Чудя се изобщо как можете да помислите, че бих се месила във вашите работи. Нещо повече — не бих казала и за хиляда лири на капитан Морган, че му изменяте. Това ще разбие сърцето му.

Погледите на двете жени се срещнаха; очите на Нан се бяха навлажнили.

— Ти не бе така взискателна, когато му изменях с краля.

— Друго беше, мадам. То означаваше служба на короната. Но това сега — то е нещо лошо. Капитан Морган ви обича повече от живота си… Това… това не е хубаво!

Амбър въздъхна.

— Да, Нан, не е хубаво. Но аз не мога да се въздържа. Обичам лорд Карлтън. Лудо го обичам, Нан! Той е бащата на Брус. Не моят съпруг, защото аз се омъжих за Люк, след като лорд Карлтън замина за Америка. О, Нан, ти трябва да ми помогнеш. Рекс не бива да разбере. Докато е в Англия, аз ще се срещам с него! Но той скоро ще се запилее след месец или два. И когато замине, Рекс няма да знае нищо. Тогава аз ще се омъжа за него, за да стане както той желае. Ще ми помогнеш ли, Нан? Обещаваш ли?

Докато Амбър говореше, доброто лице на Нан се изменяше, изражението й преливаше като играта на слънчева светлина по вода, накрая тя се затича към Амбър и обви ръце около врата й.

— О! Моля ви да ми простите, мадам! Аз не знаех — не допусках — мислех, че той е просто някоя прищявка от ваша страна.

Внезапно тя се усмихна широко и хвана Амбър за раменете.

— Така значи, това е бащата на мъничкия Брус! Разбира се! Ами че те си приличат!

После тя нададе лек вик и сложи ръка на устата си:

— Господи! Какъв късмет, че капитанът никога не е идвал с вас, да го види. Ако той срещне някога негово благородие…

Карлтън бе отседнал в дома на Алмсбъри и след два дни Амбър му изпрати писъмце. Канеше го заедно с Алмсбъри и графинята да я видят в новата пиеса — бе издействала от Килигрю да й запази четири места на първия ред до кралската ложа, — а след това да вечерят в апартамента й. Лорд Алмсбъри и жена му щяха да служат за прикритие, в случай че капитан Морган се върне неочаквано.

Те приеха и през следващите четиридесет и осем часа Амбър кипеше във въодушевени приготовления. Повикаха с Нан една жена, която изтупа и последната прашинка от завесите, намаза и излъска ореховата мебелировка. Тя самата отиде в Ню Иксчейндж, за да купи изкуствени копринени цветя, истинските още не бяха цъфнали, и измъчи госпожа Дрелинкур да довърши новата й рокля няколко дни по-рано. Посъветва се с главния готвач на Шатлен за вечерята и вината, опитваше да си спомни какво най-много обича Брус. На тръгване за театъра повтори още веднъж на Нан многобройните заръки, насред стълбите внезапно спря и тичешком се върна:

— Не забравяй да сложиш кана вода на подноса с брендито, Нан! Лорд Карлтън го предпочита така.

Стигна доста рано. След като се облече и гримира, тя слезе в партера зад сцената сред младите мъже. Разгърна цялото си очарование и жизнерадост, надяваше се, че лорд Карлтън ще я види и ще му направи впечатление, а може би ще го накара да изпита известна ревност, след като открие колко е популярна между младите франтове. За съжаление той дойде чак в три и половина, когато тя отново се бе върнала зад завесата.

Лорд и лейди Алмсбъри се отправиха към местата, които Амбър им бе запазила, а Брус спря усмихнат и се поклони на една лейди, която сложи ръка върху китката му. Амбър наблюдаваше разтревожена как той се наведе, за да чуе шепота й, погледа й разнежен, докато ръката й се отпусна върху неговата с ленив, интимен жест, сякаш двамата добре и отдавна се познаваха.

— Ей! — разнесе се внезапно гласът на Бек зад гърба й. — Кой е този хубавец, с когото лейди Сваутиск си уговаря среща?

Съпругът на Карнеги наскоро бе получил титлата граф Сваутиск.

— Това е лорд Карлтън и той не уговаря среща с нея!

Бек я погледна с лека изненада и се усмихна.

— Тъй… — провлече тя. — Пък и да го прави, какво значение има това за вас?

Амбър се ядоса от собствената си глупост, знаеше добре, че въпреки привидното приятелство между тях двете нищо друго не можеше да достави такова удоволствие на Бек, както възможността да всее раздор между нея и Рекс Морган.

— О! За мен няма никакво значение! Случайно узнах, че неговите предпочитания са насочени другаде.

— А накъде?

Гласът на Бек напомняше музикално мъркане и очите й блестяха дяволито.

— Към лейди Каслмейн! — каза бързо Амбър, макар самото име изгаряше езика й, и отмина.

Съжали, че е поканила Брус да я посети в гримьорната след представлението — знаеше, че острият поглед на Бек ще ги дебне. Затова точно преди последното действие тя изпрати момче да му предаде, че е по-добре да я чака в колата на Алмсбъри. Не играеше в последната сцена и побърза да се преоблече, надяваше се да бъде готова, преди тълпата да излезе от театъра.

Тя излезе, преди някой да се е върнал в гримьорната, и се отправи към екипажа на Алмсбъри. Брус я чакаше пред отворената вратичка.

— Брус! Толкова съм щастлива, че ви виждам!

Сниши глас и бързо се огледа, не желаеше да я види, нито чуе някой, който познаваше Рекс.

— Изпратих ви бележката, защото помислих…

Той се усмихна.

— Не се безпокойте, Амбър. Няма нужда да се извинявате. Мисля, че разбрах. Мога ли да ви представя на лейди Алмсбъри?

Тя се усети засегната — искаше й се да не бе разбрал толкова лесно подбудите й или поне да се бе докачил от тях. Но той сякаш не забеляза погледа й и я взе под ръка.

Амбър веднага забеляза, че Емили, лейди Алмсбъри, не беше красавица. Косите й, очите й и дори облеклото, което носеше, бяха с неопределен цвят, макар чертите на лицето й да бяха правилни, а зъбите — бели, добре наредени. Един хубав грим, изкуствени къдрици, няколко бенки и деколтирана рокля, както и малко непринудена дързост може би щяха да я преобразят. Освен това си личеше, че отново е бременна.

„Господи! — помисли си Амбър. — Колко е неизгодно да бъдеш съпруга.“

Брус и Амбър тръгнаха към нейната карета, последвани от малко негърче, на пет или шест години, което полагаше големи грижи плащът на неговия господар да не се повлече по калта. Беше съвсем черно и лъскаво — толкова, че бялото на очите му блестеше, и когато Амбър му се усмихна, то широко и подкупващо се ухили.

— Това е Тенси — обясни Брус, — взех го преди една година в Ямайка.

Въпреки че и други благородници притежаваха черни прислужници, Амбър никога не бе виждала негър отблизо и го разгледа, сякаш беше неодушевен предмет или неизвестна порода кученце. Удивиха я светлите му длани и ослепителната белота на зъбите. Облечен беше в прелестна ливрея от сапфиреносин атлаз, главата му бе обвита в сребриста чалма, закопчана с едри карфици с рубини. Обущата му обаче бяха халтави и прекалено големи и той непрекъснато наместваше петата на единия крак с пръстите на другия, докато големите му сериозни очи втренчено я гледаха.

— О, Брус, каква прелестна кукла! — възкликна Амбър. — Може ли да говори?

И без да дочака, тя веднага го попита.

— Защо те наричат Тенси?

— Защото, преди да се родя, майка ми е яла едни питки, дето така се казват.

Гласът му се лееше меко, но тя едва го разбираше. Той стоеше прав в колата, зад Брус, и дори не поглеждаше през прозорчето към оживените улици, през които минаваха.

— Какво може да прави? За какво служи?

— О, той е много полезен. Знае да свири на негърска китара и да приготвя кафе. Естествено, пее и танцува. Казах си, че може би ще ви хареса да го имате?

— О, Брус, за мен ли е? Вие сте го превели през океана заради мен? Благодаря! Тенси, ти искаш ли да останеш при мен, в Лондон?

Погледът му се отмести от Амбър към Брус, после той поклати глава:

— Не, сър, мадам. Ще се върна при мис Лий.

Амбър погледна изпитателно Брус и долови бегла усмивка по лицето му.

— Коя е тази мис Лий.

— Тя е моята домакиня.

Мигновено подозрение проблесна в очите й.

— И тя ли е негърка?

— Тя е квартеронка.

— Какво, по дяволите, е това?

— Това е човек, който има четвърт негърска кръв, а останалата е бяла.

Амбър потръпна презрително.

— Трябва да са ужасни хора!

— Съвсем не. Някои от тях са много красиви.

— И всички ли ги наричат „мис“ — запита тя язвително. — Или само вашата?

Той се усмихна.

— Така Тенси произнася „мисис“.

Погледна го ревниво, не му вярваше, искаше направо да го запита дали тази жена му е любовница, в този миг той й беше чужд. Не посмя да го стори. „Ще попитам Тенси — реши тя в себе си. — Ще узная от него по някакъв начин.“

В това време спряха пред нейното жилище. Брус й помогна да слезе и разговорът им бе прекъснат от каретата на Алмсбъри, която ги бе следвала отблизо. Тя и графинята се изкачиха заедно. Бъбреха за времето, пиесата, публиката и Амбър се улови, че доста я харесва, защото изглеждаше любезна и благородна, явно не изпитваше никаква завист или злонамереност, каквито Амбър обикновено очакваше от жените.

Вечерята бе точно такава, каквато Амбър се бе надявала да бъде.

Имаше гореща гъста грахова супа, от която се издигаше благоуханна пара, с праз, накълцана сланина и малки препечени топчета от месо, които плуваха отгоре. Сервираха печена патица, пълнена с миди, лукчета и орехи. После пържени гъби, сладки бисквити и портокалов пудинг, печен върху хрупкави кори и украсен с портокалови цветчета от захар. Тя бе поръчала и черно кафе, защото знаеше, че Брус го обича — кафето ставаше модно, макар и все още скъпо питие. Мъжете бяха във възторг, а Амбър тъй доволна, сякаш тя самата бе сготвила всичко.

Когато се навечеряха, те минаха в салона. Амбър и лейди Алмсбъри седнаха на канапето пред камината, а мъжете — на столовете от двете им страни. В продължение на няколко минути Амбър и нейно благородие обсъждаха новата мода — роклите сега се правеха с шлейфове, дълги три стъпки, — а Брус и графът обсъждаха войната с Холандия, която, и двамата бяха сигурни, щеше да се обяви скоро. Но това бързо омръзна на Амбър. Тя не бе поканила Брус, за да си приказват с Алмсбъри.

— Казахте, че няма да останете тук, милорд — обърна се тя към него. — Какво възнамерявате да правите?

Брус седеше облегнал лакти на разкрачените си нозе и държеше чашата с бренди в двете си длани, той хвърли поглед към Алмсбъри, преди да й отговори.

— Ще се върна в Ямайка.

— Защо там, за бога? Чух, че това е отвратително място.

— Отвратително или не, но отговаря на моите… цели.

— И каква е вашата цел, моля?

Тя мислеше за мисис Лий.

— Да спечеля още пари.

— Още? Не сте ли вече достатъчно богат?

— Има ли човек, който някога да е решил, че е достатъчно богат? — заинтересува се Алмсбъри.

Амбър не му обърна внимание.

— Слушайте, нима възнамерявате да останете пират през целия си живот?

Тя знаеше много добре каква е разликата между пират и корсар, но й доставяше удоволствие да го уязви.

Брус се засмя.

— Не, още година, може би две, зависи какъв късмет имам — и с това свършвам.

Лицето й засия.

— Тогава ще се върнете, за да останете?

Той въздъхна дълбоко, пресуши чашата си и се изправи.

— Тогава мисля, че ще отида в Америка и ще засаждам тютюн.

Амбър го погледна слисана с разширени очи.

— Ще отидете в Америка! — възкликна тя и добави: — Да засаждате тютюн! Вие трябва да сте полудели!

Внезапно тя скочи и изтича след него, бе отишъл да си налее още една чаша бренди.

— Брус! Не говорите сериозно, нали?

Той се взря в нея.

— Защо не? Нямам намерение да стоя тук и да играя тридесет години на ези-тура с дворцовите политици.

— Но защо в Америка? Тя е толкова далеч! Защо да не садите тютюна си тук — в Англия?

— Първо има закон, който забранява отглеждането на тютюн Англия. Дори и да нямаше, все пак щеше да бъде неизгодно. Почвата е неподходяща, а тютюнът има нужда от много земя — той изтощава почвата бързо и е нужно място за разширение.

— Но какво ще спечелите от това? Там не са ви нужни пари — за какво са ви парите, ако не сте там, където можете да ги харчите?

Не успя да й отговори, защото точно тогава вратата се отвори и влезе Рекс Морган. Изглеждаше изненадан, мигновено бе почувствал напрегнатата й близост с мъжа, когото той никога не бе виждал. Амбър се обърка и притесни, питаше се какво ли е било изражението й в момента, когато той отвори вратата. Но тя веднага му подаде ръка и радостно възкликна:

— Влез, мили! Не те очаквах, затова изядохме всичко освен черупките от орехите! Ето да ти представя моите гости…

Рекс вече се бе запознал с Алмсбъри, но не познаваше нито графинята, нито Брус. След като ги представи един на друг, Амбър бързо предложи да играят на карти. Не искаше мъжете да се заговарят. Петимата насядаха и когато Алмсбъри захвана да размесва картите, Амбър съзря, че Рекс и лорд Карлтън си разменят погледи през масата, от което тръпки я побиха.

„О, господи! — помисли си тя. — Ако той се досети!“

Играеше лошо, неспособна да се съсредоточи над картите, стаята й се струваше прекалено гореща и тясна. Брус не й обръщаше внимание и се държеше като приятел на Алмсбъри, сякаш е дошъл случайно с него само защото е отседнал в неговия дом. От своя страна тя отчаяно се стараеше да убеди Рекс, че се интересува само от него. Флиртуваше с него така, като че ли току-що се бяха запознали, зададе му няколко въпроса без никакво значение, приканваше Нан да пълни чашата му в момента, когато едва поглеждаше към Брус. Той все още не й бе дал основание да вярва, че по-нататък тя не ще има нужда от Рекс Морган.

Чувстваше се неудобно и беше нервна. Мускулите на врата я заболяха и когато Алмсбъри под предлог бременността на жена си подкани да си вървят, Амбър облекчено му хвърли благодарен поглед.

Нан донесе пелерините на мъжете и шапките им с пера, а Амбър влезе в спалнята с лейди Алмсбъри, сподели й колко се радва, че са се запознали. Държа й пелерината, взе ветрилото и, докато Емили си нагласяше капюшона, после й даде своето вместо нейното. Емили не забеляза замяната и двете се върнаха в салона. Мъжете пиеха последното си питие и изглеждаха в напълно приятелски отношения; когато си тръгваха, Рекс ги покани да дойдат пак.

Нан излезе със свещта да ги изпрати по стълбите, а Амбър изчака минута-две и възкликна:

— Ах! Взела съм ветрилото на нейно благородие!

Рекс беше влязъл в трапезарията да опита от студените сладкиши. Преди да предложи услугите си, тя вече бе изтичала от стаята. Настигна гостите тъкмо когато бяха слезли долу, защото Емили трябваше да се движи внимателно. Всички се разсмяха любезно, размениха ветрилата си.

Но когато се обърна, за да поеме обратно по стълбището, тя бързо се огледа и прошепна на Брус:

— Ще дойда в дома на Алмсбъри утре сутринта в осем часа.

И преди той да успее да отговори или възрази, тя прихвана полите си и се затича нагоре по стъпалата.

Повечето време Брус беше зает.

Прекарваше дните си на пристанището, надзираваше как чистят, поправят и снабдяват с припаси неговите кораби, наемаше нови хора и преговаряше с търговците, на които поръчваше провизиите, защото мнозина от тях бяха вложили пари в неговото дело. Поддържането на корсарите беше една от най-големите спекулации в страната. Не само кралят и придворните, но и повечето от големите търговци, мнозина и от по-дребните бяха свързани с корсарството обикновено чрез парите, вложени в това начинание. Нощно време Брус се отбиваше в Уайтхол, гледаше пиесите там, играеше на карти в Груум Портърс Лодж и присъстваше на нескончаемите балове и приеми.

Амбър го виждаше само за час-два сутрин, когато го посещаваше в покоите му в дома на Алмсбъри. Но тя не ходеше там всеки ден — когато можеше, Рекс я изчакваше, докато се приготви за театъра, и едва тогава излизаше. Доколкото й бе известно, той не подозираше, че тя се е срещала с лорд Карлтън и преди, и след онази вечер. Надяваше се никога да не узнае за това. С решението й да бъде предпазлива и разумна, да запази обичта и доверието на Рекс Морган се бореше пламенната й страст, която я правеше неблагоразумна против волята й.

Бе молила Брус да я вземе със себе си, когато замине, и той отново й бе отказал, никакви сълзи и молби не можаха да го разубедят. Тя беше свикнала с отстъпчивостта на Рекс, който обикновено лесно можеше да бъде придуман, и твърдият отказ на лорд Карлтън я изпълваше с яростен, безсилен гняв.

— Тогава ще се промъкна незабелязано на кораба ви! — му каза един ден полу на шега, вярваше, че ако го стори, той не ще можеше да направи нищо. Щеше да се вмъкне неусетно и той, разбира се, нямаше да я хвърли през борда.

— И аз ще ви отпратя обратно, когато ви намеря, все едно колко далече ще бъдем. — В очите му, отправени към нея, се появи предупредителен блясък. — Корсарството не е детска игра.

Амбър се измъчваше, знаеше, че той скоро ще замине и че тя няма да го види може би в продължение на години, но я болеше още повече от това, че сега, докато той беше тук, дните летяха един след друг, а те не можеха да бъдат заедно за повече от час или два, и то от време на време. Копнееше да бъде с него по цели денонощия, несмущавани нито от неговите, нито от нейните задължения. Най-сетне тя намери разрешение — един план така прост, че изглеждаше невероятно как не й беше хрумнал седмици преди това. Можеха да отидат заедно в провинцията.

— А капитан Морган? — заинтересува се Брус. — И той ли ще дойде с нас?

Амбър се засмя.

— Разбира се, че не! Не се тревожете за Рекс. Аз ще се погрижа за него, уверявам ви. Зная какво точно да му кажа — той нищо няма да заподозре. О, моля ви се, Брус! Ще дойдете, нали?

— Моя мила… бих искал, разбира се. Но ми се струва, че поемате твърде голям риск за много малка награда. Представете си, че…

Но тя бързо го прекъсна:

— О, Брус, той няма да узнае! Познавам Рекс по-добре от вас… ще повярва във всичко, което му кажа!

Той бавно се усмихна.

— Скъпа, мъжете не винаги са толкова лековерни, колкото ги смятат жените.

Накрая все пак се съгласи да замине с нея за пет-шест дни, след като уреди работите си. Известно бе, че една испанска търговска флотилия се завръща от Перу в родината, тежко натоварена със злато и сребро, и той се надяваше да пресече пътя й към края на май, което означаваше, че трябва да отпътува от Лондон в средата на месеца.

Амбър отново реши както по времето, когато се бе съгласила да я отведе в Лондон, че го е покорила. Тя все още не схващаше, че от себичност и цинизъм той изобщо не се интересува какво ще стане с нея. Бе я предупредил и че няма да я закриля от опасностите на живота и на нейния собствен своеволен нрав.

Поеха по главния път през Съри към морския бряг. Тъй като в Лондон валеше — бе валяло почти всеки ден от месец и половина, — те пътуваха бавно и трябваше често да спират, за да измъкнат каретата от калта. Но страната беше прекрасна. Прекосяваха богато земеделско средище на Англия и по вълнообразните хълмове се простираха процъфтяващи ферми. Много от тях бяха обградени с жив плет. Къщите на селяните, както и господарските къщи бяха построени от тухли с черешов цвят и от сребрист дъб, а пищните градини бяха отрупани с лилаво-бели теменужки, лалета и алени пълзящи рози.

Амбър и Брус седяха един до друг, стиснали ръце, гледаха през стъклените прозорчета и си говореха тихо. Както винаги, неговото присъствие я изпълваше с чувство за завършеност, с увереност, че това е всичко, което иска от живота, и то ще трае вечно.

— Това ми напомня за дома. — Тя посочи към селото, през което минаваха. — Искам да кажа Меригрийн.

— „За дома“? Значи ли това, че ви се иска да се върнете?

— Да се върна в Меригрийн? Нищо подобно! Лошо ми става само като си помисля!

Първата вечер се отбиха в малка странноприемница и тъй като дъждът продължаваше да вали, те решиха да останат. Тук бе топло, приветливо и уютно, а и храната беше добра. Притежателят беше ветеран от гражданските войни — стар, добродушен човечец, който, щом уловеше погледа на Брус, спираше до него и се впускаше в безкрайни спомени за принц Рупърт и Марстън Мур. Бяха единствените му клиенти.

Но седмицата, която Амбър се надяваше, че ще изтече бавно, сякаш отлиташе, колкото повече приближаваше към своя край. Ценните минути и часове профучаваха и се изплъзваха от ръцете й, щом тя се опитваше да ги улови и задържи. Толкова скоро щеше да свърши… и той щеше да замине…

— О, защо времето лети така бързо — точно когато искаш да пълзи! — извика тя. — Понякога се надявам часовникът да спре и да не мръдне повече!

— Не сте ли се научили още да внимавате с желанията си?

Прекарваха дните в безделие, сутрин се излежаваха до късно, а вечер си лягаха рано. Докато дъждът се лееше навън, те седяха пред камината и играеха на карти. Винаги побеждаваше той и макар тя да се смяташе доста захитряла, Брус я хващаше, когато се опитваше да шмекерува. Ако вечерите бяха хубави, те играеха крикет на поляната зад хана.

Бяха взели със себе си детето, Нан и Тенси. Брус й спомена, че се е уговорил с Алмсбъри да вземат момченцето от госпожа Чивъртън, за да го възпитават заедно с двамата сина на графа. Амбър се радваше на неговата привързаност към сина, който тя му беше родила. Това я насърчаваше да мисли, че рано или късно той ще се откаже от скитническия си живот и ще се ожени за нея или пък че ще я вземе със себе си в Америка.

До последния ден тя устоя на решението си да не спори с него, но сега не се сдържа и направи последно усилие да го разубеди.

— Не разбирам защо искате да живеете в Америка, Брус — намуси се тя, преди той да й отговори. — Какво може да ви се нрави в тази пустош, където няма нищо друго освен диви индианци и негри! Та нали вие самият казахте, че в цялата страна няма град, голям колкото Лондон. Господи, с какво ще се занимавате там? Защо не се върнете в Англия и не скъсате с корсарството?

Дъждът бе спрял, слънцето взе да напича. Бяха постлали одеяло под един бук, отрупан с дълги нависнали гроздове от пурпурен цвят. Амбър седеше с кръстосани нозе, а Брус се бе излегнал по корем. Докато говореше, очите й следяха сина им, който се бе отдалечил на няколко метра загледан в една патица и няколко малки бежови патета, които плуваха в плиткото езерце. Към ръката му беше привързана с връв стара дървена кукла, която той влачеше след себе си. Амбър току-що го бе предупредила да не отива много близо до езерцето, но вниманието му бе така погълнато от патиците, че той не я чуваше.

Брус бе захапал стръкче зелена трева. С очи, присвити срещу слънцето, погледна към нея и се усмихна широко.

— Защото, любима моя, животът, който искам за себе си и за моите деца, не съществува вече в Англия.

— Вашите деца! Колко незаконни деца имате, моля? Или сте се оженили? — запита тя.

— Не, разбира се, не съм.

Понечи да отвори уста, но той направи бърз жест с ръка и я застави да мълчи.

— Нека не говорим отново за това!

— О, нямах намерение! Вие сте с дяволски високо мнение за себе си! Знаете, че не съм принудена да си изпросвам съпруг, позволете да ви го кажа!

— Да — съгласи се той, — знам, че е така. Просто съм изненадан, че не сте още омъжена.

— Ако не съм омъжена, то е, защото бях глупачка и вярвах, че вие ще… О, успокойте се, няма да го кажа! Но защо не обичате Англия? Господи, можехте да живеете при двора и да имате по-добро положение от всеки друг в Европа!

— Може би, но цената е прекалено висока за мен.

— Вие ще бъдете по-богат от…

— Нямам предвид парите. Не знаете нищо за двора, Амбър. Виждали сте го само отвън. Вие сте срещали красивите дрехи, скъпоценностите и изисканите маниери. Не това е Уайтхол. Уайтхол е като развалено яйце. Изглежда хубаво, докато не го счупите — тогава то вони до небето.

Не вярваше на приказките му и се канеше да му го каже, внезапно се чу пляскане във водата и силният писък на сина им, който бе паднал в езерцето. Брус скочи и се затича последван от Амбър. Когато момченцето се озова здраво и читаво в прегръдките на баща си, тримата избухнаха в смях. Брус го вдигна на рамо и тръгнаха към странноприемницата, за да го преоблекат.

Късно на следващата вечер тя остави Брус в дома на Алмсбъри. Бавачката, която вече бе наел, пое детето и изчезна с него. Брус се задържа за миг под дъжда до отворената врата на каляската, докато Амбър се бореше със сълзите си. Този път бе решила, че той трябва да си отиде с приятен спомен за нея, но гърлото й се свиваше, струваше й се, че няма да понесе раздялата. Часове наред тя се бе старала да мисли и говори за други неща, но сега повече не можеше да се преструва. Бе дошъл часът на сбогуването.

— Ще ви видя, когато се върнете, Брус… — прошепна тя, защото не се доверяваше на гласа си.

Той стоеше и я гледаше, без да отговори. Накрая каза:

— Внесох хиляда лири при Шедрак Нюболд на ваше име — можете да ги изтеглите след предизвестие от двадесет дни. Ако имате някакви неприятности с Морган заради мен, това ще ви помогне да се погрижите за себе си.

Наведе се бързо, целуна я и тръгна. Тя го проследи с поглед, докато изчезна във влажния мрак. Не можеше повече да се владее и избухна в плач.

Все още очите й бяха мокри, когато стигна дома си. Имаше чувството, че е отсъствала много дълго и той й се виждаше чужд. Заизкачва се бавно по стълбите. Когато натисна дръжката на вратата, тя се оказа отключена и Амбър влезе. Рекс беше там.

Очите му бяха кървясали. Изглежда, не се бе бръснал дни наред, нито пък бе спал, защото лицето му бе измъчено, а дрехите — измачкани. Изненадана, че го намира там, и то в такова състояние, тя остана неподвижна за миг, подсмърчаше несъзнателно, въпреки че сълзите й секнаха, щом го бе съзряла. Вдигна ръка да избърше мокрото си лице.

— Е — каза той най-сетне спокойно. — Значи леля ви Сара почина. Нищо друго, предполагам, не би могло да ви накара да изглеждате така.

Амбър бе нащрек, не бе уверена, че той не й се подиграва. Помисли си, че едва ли би бил така тих и покорен, ако знаеше къде е била.

— Да — каза тя. — Горката леля Сара. Това беше голям удар за мен… тя ми беше като майка…

— Не си давайте труд да ме лъжете. Зная къде сте били и с кого.

Говореше през зъби, изричаше всяка дума отсечено и язвително и въпреки че не повиши глас, тя внезапно съзря, че е изпълнен с безразсъден и убийствен гняв. Отвори уста, за да отрече, но той рязко я прекъсна.

— Що за глупак ме смятате? Не допуснахте ли, че бих могъл да се запитам защо вашият пикльо е със същото име като него? Вие толкова ми се кълняхте… че никога не ще изневерите на мъжа, който ви обича! Вие да изневерите — никога! Бях решил да вярвам във вас, каквото и да се случи. И тогава и двамата заминахте от града едновременно… Неблагодарна измамнице… чакам ви тук от четири дни и нощи да се върнете. Имате ли представа какво съм преживял, откакто изчезнахте? Разбира се, че не! През целия си живот вие никога не сте помислили за другиго освен за себе си… Никога не ви е интересувало кого наранявате, стига само да постигнете целта си… Егоистична, користолюбива, развратна кучка! Би трябвало да те убия… бих искал да те убия… бих искал да чуя последната ти въздишка.

Говореше ниско, с равен тон, гласът му сякаш не беше негов. Лицето му се бе изкривило от гняв, мъка и ревност. Не можеше да го познае. Никога не бе допускала, че такъв човек се крие под спокойния, благороден Рекс Морган, когото така небрежно бе сметнала, че веднъж завинаги е подчинила. Този човек пред нея сега беше някакъв зъл, див чужденец.

Амбър го наблюдаваше ужасена. Отстъпи назад с намерение да избяга, ако той направи и най-леко движение. Рекс бавно тръгна към нея. Подобно на подплашено животно, тя се обърна, но той бе по-бърз. Преди да разбере какво става, сграбчи ръката й. Извика, но той затисна устата й с длан и я раздруса.

— Млъквай, жалка страхливке! Няма да ти сторя зло!

С изопнати от ревност и безсъние нерви, той напрягаше всеки свой мускул, за да овладее гнева си. Амбър го гледаше с разширени от ужас очи, но ръката му я държеше така здраво, че тя не можеше да помръдне.

— Искам да живееш… искам да живееш достатъчно дълго, за да изпиташ това, което чувствам аз… искам да живееш и да пожелаеш да умреш, понеже той…

Внезапно я пусна.

Амбър се усети свободна и се посъвзе. Почти не бе разбрала какво й наговори той, ала сега, когато той тръгна, внезапно се взря в него.

— Къде отивате?

Изведнъж проумя какво бе искал да й каже.

— Рекс! Недейте да се биете с него!

— Отивам да се бия с него и ще го убия!

Уверена, че собственият й живот вече е в безопасност, Амбър смръщи вежди с презрително отвращение.

— Вие сте луд, Рекс Морган, ако го сторите. Той върти шпагата по-добре от вас…

Той нахлупи шапка, взе плаща си и бързо излезе. На вратата се сблъска с Нан, Тенси и Джеремая, които се връщаха натоварени с кутии. Разблъска ги, без дори да се извини.

Нан едва възвърна равновесието си, сините й очи се окръглиха, когато го видя да се спуска по стълбището, прескачайки по две-три стъпала.

— Къде отива така разярен, мадам?

Вгледа се тревожно в Амбър.

— Да не е тръгнал да се бие с лорд Карлтън?

— Той е луд, ако го направи — промърмори Амбър се извърна.

Нан се поколеба, сетне се затича надолу по стълбите, виковете й прозвучаха отчетливо:

— Капитан Морган! Капитан Морган! Върнете се!

XXI

След един час пристигна Брус.

Нан му отвори вратата, той влезе, лицето му бе мрачно и не се проясни, когато Амбър дотича от спалнята. Усмивката й, грейнала от нетърпеливо очакване, изчезна, щом съзря гневното му изражение.

— Брус! Какво има? Какво се е случило?

Той се приближи и й подаде сгънато писмо, чийто печат бе разчупен.

— Прочетете това! Току-що ми го донесоха в Алмсбъри Хаус!

Тя го взе и зачете:

Сър, вие ми нанесохте обида, която един джентълмен не може да понесе. Ще ви чакам утре сутринта в пет часа на Мароубоунските поляни, където потокът Тибъри прекосява пътя. Носете си шпагата. Или мога да бъда на ваше разположение в друг ранен час, който вие посочите.

Ваш слуга, сър,

Капитан Рекс Морган

Думите бяха надраскани припряно и перото на няколко места бе накапало листа с черно мастило.

В гнева си Рекс бе пренебрегнал половината от формалностите при обявяване на дуел. Правилата налагаха изборът на оръжията, на мястото и часа да бъде предоставен на този, който е извикан на дуел. Не споменаваше и за секундантите, един или двама, обикновено всеки си ги избираше сам според френската мода на дуелите, внесена в Англия, тя вече бе коствала множество безсмислени жертви.

Амбър го погледна и му върна писмото.

— Е, и?

— Това ли е всичко, което намирате за необходимо да кажете! За бога, Амбър, какво става с вас?! Знаете, че той ще загуби чина си и ще бъде принуден да замине в изгнание… Може повече и да не се върне. Ако не ви е грижа какво ще стане с него, проявете разум поне към вашето собствено бъдеще! Намерете го тази вечер и му кажете, че няма никаква причина за такава смешна среща.

Амбър бе удивена, а след това засегната, защото той явно не я смяташе достатъчно сериозен повод за дуел. Наранена в своята гордост, тя се опита да уязви него и подигравателна усмивка изви ъгълчетата на устните й.

— Изненадвате ме, лорд Карлтън — изрече тихо тя.

Брус я погледна и присви очи.

— Какво искате да кажете с това?

Тя разтърси рамене.

— Не очаквах, че може да се разтревожите от някакъв си дуел. Мислех, че един корсар умее да се защитава не по-зле от всеки друг мъж.

Нан извика и вдигна ръка към устата си, сякаш за да спре думите, които господарката й току-що бе произнесла. Лицето на Брус изразяваше гневно презрение.

— Не се страхувам да се срещна с него, и вие знаете това дяволски добре! Обаче бих желал да се бия с един мъж поради по-добър повод от този.

— Ако имате предвид мен, лорд Карлтън, Рекс смята, че съм достатъчно добър повод.

— Кажете му, че имате дете от мен, и ще видите какво ще мисли тогава.

— Той знае… и въпреки това иска да се бие с вас! Както и да е, аз не зная къде е сега! Ако не желаете да се биете, тогава ще трябва вие сам да му поднесете извиненията си!

Обърна му гръб, но в този миг долови на лицето му изражение, което я уплаши. Без да продума, той напусна стаята, дългият му плащ се развя покрай него.

— О, мадам! — извика Нан отчаяно. — Какво направихте!

— Не ме интересува! Да не мисли, че ще отида да го моля.

— Но той не се страхува, мадам! Вие добре го знаете.

Разярена, Амбър ритна ниския стол и се запъти към спалнята, тръшна вратата, за да излее яда си. В продължение на няколко минути тя крачеше напред-назад из стаята, беше ядосана на Брус, на Рекс, на себе си. „Чумата да ги вземе всички мъже!“ — каза си тя вбесена, разхвърли дрехите си, легна си, макар и да знаеше, че няма да заспи.

Когато след час Нан влезе, Амбър беше будна, мяташе се, без да може да намери покой, но гневът й бе почнал да се уталожва и на негово място се надигаше тревога. Не я безпокоеше предстоящият дуел, макар да бяха забранени от закона, дуели имаше всекидневно и разпалени младежи се биеха по най-нищожни поводи: бърза, необмислена дума, лош късмет на комар, някой не отстъпил някому път на излизане, различия в мненията за религия, вино или жена. Всеки джентълмен се научаваше да държи шпага почти едновременно с прохождането и беше със съзнанието, че това изкуство се усвоява, за да бъде прилагано.

Тя не се страхуваше от това, че щяха да се бият. В действителност бе поласкана и почти доволна — или поне щеше да бъде, ако Брус не се бе държал така обидно, — защото един дуел често не беше фатален и обикновено се прекратяваше при първото проливане на кръв. Сега тя се страхуваше от онова, което щеше да стане, след като спорът им приключи.

Ако този път Рекс не й прости? Или ако бъде принуден да напусне страната, без право да се върне? Какво ще стане тогава с нея? Не можеше да си прави никакви илюзии за съдбата на една жена в град като Лондон в епохата на Реставрацията. Съзнаваше, че бе имала голямо щастие да намери мъж като Рекс Морган, който я обичаше. Защото истинската любов вече не беше на мода, а без нея мъжът нямаше никакви задължения, а жената — никакви права. Внезапно проумя колко безумна е била да си играе така с огъня. Той положително е знаел… а тя измисли тази жалка история с болната леля Сара! И все пак как иначе можеше да го направи! Бе принудена да си признае, че единственият начин да избегне разправията бе, ако никога не бе заминавала с Брус. Тя бе искала прекалено много — защото бе много алчна — и ето какво спечели.

„Какво съм си въобразявала? — питаше се гневно. — Имах Рекс… имах също и Брус… а сега какво?“

Сетне гневът й бързо се насочи срещу Брус. „Дявол да го вземе! Той винаги ми е създавал само грижи!“

Нан приближи на пръсти в тъмното.

— Ако искаш, запали свещ, Нан. Не мога да заспя!

Момичето изчезна в другата стая, върна се със свещ, запали още три-четири свещника, закачени на стената, а Амбър седна в леглото, с една ръка обви коленете си, а другата зарови в косата си.

— Господи, какво да правя?

Нан се събличаше, чу я да въздъхва.

— Да ви кажа истината, мадам, не зная. В дяволска каша се забъркахме.

Двете се спогледаха угрижено и безутешно. После Нан духна свещите, легна при своята господарка, дълго не можеха да заспят. Най-сетне Нан задряма, но Амбър продължи да се върти, обръщаше се от една страна на друга, до късно чуваше нощния пазач, който оповестяваше часовете: един, два, три.

„Нямам намерение просто да лежа тук и да оставя животът ми да бъде съсипан“ — мислеше си тя. И когато чу: „Нека бог ви даде един добър ден, госпожи и господа! Минава три часът и утринта ще бъде хубава!“, тя отхвърли завивките, стана от леглото и разтърси Нан:

— Събуди се! Ставай! Аз отивам на Мароубоунските поляни!

— Боже мой, мадам! Помислих, че къщата се е подпалила.

Амбър се облече бързо, но грижливо, съзнаваше, че предстои драматичен миг в живота й, и желаеше да бъде подготвена. Гримира лицето си, сложи си няколко изкуствени бенки, разреса косите си и ги разпусна да падат на вълни върху раменете. Облече рокля от алено кадифе и жакет с мъжка кройка. Той прилепваше плътно по тялото й, а на гърдите се отваряше с дълбока V-образиа линия. Изящни орнаменти от златна сърма украсяваха широките маншети, краищата на жакета и полите. Периферията на шапката за езда бе накичена с алени щраусови пера, а нозете й бяха обути в червени кадифени ботуши, поръбени с хермелинова кожа. Сама бе предложила на шивача си да й ушие този костюм и се надяваше, че ще въведе нова мода, но досега не бе го обличала.

Докато Джеремая отиде да наеме четири коня за езда, Амбър изпи горещото кафе, което Тенси беше приготвил. Смесено с бренди, този път то й хареса. Минаваше четири часът, когато Джеремая се върна и те потеглиха за Мароубоунските поляни: Амбър и Нан, придружени от Джеремая и Темпист. Започваше да се зазорява, но бе паднала гъста мъгла, която скриваше очертанията на къщите, дърветата, не можеше да се вижда на повече от два-три метра напред. Амбър се раздразни, че влагата ще повреди костюма й. Постепенно тя забрави външния си вид, колкото повече наближаваха, безпокойството й нарастваше.

За не повече от двадесет минути стигнаха до мястото, където потокът Тибъри минаваше под малък каменен мост. На изток можаха да различат смътно група мъже с коне, полускрити всред тополите. Амбър обърна веднага коня и се отправи към тях. Скоро можа да различи Брус и Рекс, Алмсбъри и полковник Дилън, когото познаваше слабо, както и двама други мъже, вероятно лекарите. Рекс и Брус бяха свалили палтата си, за да покажат, че не носят броня.

При звука на конските копита всички се извърнаха. Не бе рядко явление да се появява отряд, който да предотвратява подобни срещи. Когато Амбър дръпна поводите и те различиха кой е, Брус се извърна, но не така бързо, че да прикрие досадата и раздразнението, които се изписаха по лицето му, Рекс, напротив, я изгледа с изумление.

— О! Рекс, мили мой! — извика тя, спря на няколко стъпки от него и му махна с ръка. — Слава богу, дойдох на време. Не бива да се дуелирате… не бива, Рекс! Моля ви, скъпи, заради мен!

Бързо хвърли кос поглед към Брус и видя, че той я наблюдава мрачно с лека, цинична усмивка в единия ъгъл на устните. Вбесена пожела да го уязви, все едно как.

— Вие няма за какво да се биете, Рекс! Той изобщо не ме интересува повече! Ни най-малко!

„Ето ти!“ — помисли си яростно, като му отправи отмъстителен поглед, който корсарят посрещна със студено презрение, изглеждаше непроницаем като камък.

Но докато се бе взряла в Брус, тя изпусна да види изражението на Рекс и когато върна поглед към него, то вече си бе отишло. Изчезнал бе дивият, безразсъден гняв от отчаяние, сега той се бе овладял, изглеждаше спокоен и хладнокръвен. Погълната от собствената си тревога, Амбър не разбра, че това привидно спокойствие криеше смъртна решителност — всъщност той бе напрегнат като тънката стоманена шпага в ръката му. Заслепена, тя все още смяташе, че може да го води, накъдето пожелае.

— Не биваше да идвате тук, Амбър — каза той. — Тук не е място за жена. Върнете се.

Обърна се и се отправи към другите.

— Рекс! — извика тя, истински разтревожена.

Джеремая притича, помогна й да слезе от седлото и тя скочи на земята, затича се към Рекс и го хвана за ръката.

— Рекс! Не искам да се биете! Не искам, чувате ли?

Без да я погледне, нито да й даде отговор, той се отскубна и продължи пътя си. Амбър не желаеше да отстъпи, но внезапно Алмсбъри се намеси и я задържа.

— Хайде, връщайте се! Пречите тук!

— Няма да ги оставя да се бият!

— Амбър, за бога! — смъмри я той. — Стойте тук! Не приближавайте повече!

Тя безпомощно спря. Брус и Рекс бяха извадили шпагите си и се уговаряха тихо с Алмсбъри и офицера. Накрая Алмсбъри сви рамене и се отдръпна настрани. Дилън извади бяла кърпа и отбеляза къде трябва да застане всеки от двамата. Графът я погледна намръщено.

— Какво има? — попита го Амбър неспокойно.

— Карлтън желае дуелът да се смята приключен при първото проливане на кръв, обаче вашият благороден защитник заяви, че нямало да бъде удовлетворен, докато не загине един от двамата.

— Да загине? Но той трябва да е полудял! Не бива! Няма да му позволя!

Понечи да изтича.

— Рекс!

Алмсбъри я улови, преди да е направила три крачки, и я задържа.

— Спрете, малка глупачко! Дуелът не е детска игра! Млъкнете или веднага си отивайте у дома. Нямате никаква работа тук!

Слисана, тя се покори и остана неподвижна. Двамата мъже бяха застанали един срещу друг в позиция — допрели върховете на шпагите си, а полковник Дилън държеше кърпата над главата си.

— Готови! — извикаха Брус и Рекс едновременно.

— Почни! — И Дилън свали кърпата с рязко движение.

И двамата бяха бързи, пламенни, изискани и ловки фехтовачи. Английският стил на фехтовка изискваше по-скоро да съсечеш, отколкото да прободеш, така бе според френската мода. Понеже и двамата тежаха почти еднакво, никой нямаше предимство в това отношение. Рекс обаче не се фехтуваше, сражаваше се настървено, явно решен да убие или да бъде убит, докато Брус по-скоро бе в отбрана — прикриваше се, но не се опитваше да рани противника си.

Амбър не ги изпускаше от очи. Гърлото й бе пресъхнало и тя мачкаше полата си между пръстите. Цялата й тревога беше за Брус — сякаш напълно бе забравила човека, който се биеше с него. И когато шпагата на Рекс прониза дясната му ръка, близо до рамото, и оттам бликна струя кръв, тя извика и понечи да се затича. Алмсбъри сложи ръка на кръста й и я придърпа към себе си.

Брус наведе шпагата си, а Рекс отказа да се възползва нечестно от това предимство и стори същото. Кръвта от малката рана се стичаше надолу по дясната ръка на Брус, пропи се в ризата му и остави червени ручейчета по загорялата му кожа. Тази гледка изпълни Амбър с ужас и угризения.

— О, Брус! — простена тя. — Вие сте ранен!

Рекс стисна зъби, Брус се престори, че не я е чул.

— Е! — обърна се той към Рекс. — Това удовлетворява ли ви?

Разярен още повече от импулсивния вик на Амбър, Рекс отвърна през зъби:

— Може да ме удовлетвори само вашата смърт.

Амбър извика ужасена и привлече към себе си всички погледи, но Алмсбъри сложи длан на устата й и грубо я разтърси.

— Млъкнете, защото отклонявате вниманието му и ще го убият.

Шпагите отново се кръстосаха и зазвъняха. Този път Брус явно се биеше сериозно и вече не се задоволяваше само да се отбранява. В течение на няколко минути двамата се завъртяха около себе си, замахваха и оттегляха шпага, но никой не успяваше да засегне другия.

После изведнъж шпагите се сблъскаха и заплетоха. Един дълъг, напрегнат миг те се мъчеха да ги освободят, и двамата потънали в пот, с изкривени от усилията лица. Накрая, толкова бързо, че не се разбра как, Брус изтръгна шпагата си и я заби в гърдите на Рекс тъй дълбоко, че острието излезе от гърба му; издърпа я почервеняла от кръв.

За миг Рекс остана неподвижен, като ударен от гръм, сетне бавно се строполи. Лекарите веднага се завтекоха, Амбър се втурна с тях и падна на колене пред тялото, което лежеше на тревата. Гърлото й, свито от ужас, не можеше дори да произнесе името му, но тя пое главата му в ръцете си и я положи на гърдите си. От нея внезапно се изтръгна отчаяно ридание и сълзи потекоха по лицето й.

— О, Рекс! Рекс! — стенеше тя. — Кажете ми нещо, мили мой! Моля ви, говорете!

Тя покри челото му, слепоочията и клепачите с обезумели страстни целувки.

Зад нея Брус взе кърпата на Алмсбъри, изтри кръвта от шпагата си, после я сложи в ножницата и я закопча на колана си. Според традицията шпагата на победения трябваше да принадлежи на победителя, но той не направи никакво движение, за да я вземе. Пръстите на Рекс бяха останали вкопчени в дръжката. Лекарят на Брус разкъса ризата му и започна да превързва раната, докато Брус, застинал разкрачен, с ръце на хълбоците гледаше Рекс. Лицето му беше мрачно и изпълнено с горчивина, но не и тържествуващо.

Рекс се замята, сякаш за да избяга от страданията, и въпреки че изкашляше и храчеше кръв, раната на гърдите му почти не кървеше. Амбър ридаеше отчаяно, като покриваше лицето му с целувки и галеше косите му.

— Рекс, любими! Погледнете ме! Кажете ми нещо!

Най-сетне той отвори много бавно очи и като я съзря, опита да се усмихне.

— Срам ме е, Амбър, че ме виждате… победен — каза тихо той.

— О, Рекс, какво значение има това! Вие знаете, че това няма значение. Единствено вие ме интересувате… Боли ли ви? Много ли ви е зле?

Бърза тръпка премина през лицето му и по него избиха капки пот, после чертите му се отпуснаха и той я погледна:

— Не… Амбър, не много!… Аз ще…

Но в този миг той отново се разкашля и извърна глава да изплюе голямо парче съсирена кръв, което го давеше. Със затворени очи притисна с ръце гърдите си, сякаш в усилие да спре клокочещата кръв.

Брус облече жакета, който Алмсбъри му подаде, хвърли последен поглед към Рекс и като заметна през ръка плаща си, отправи се последван от графа и своя лекар към мястото, където един млад паж държеше конете.

Внезапно Амбър почувства, че той си отива. Хвърли бърз поглед към Рекс. Той лежеше неподвижно със затворени очи. След леко колебание тя положи главата му на тревата, бързо се изправи и се затича след Брус. Повика го тихо, за да не чуе Рекс:

— Брус!

Той се извърна, погледна я недоумяващо, после лицето му се изпълни с неудържим гняв. Когато проговори, процеди думите през стиснати зъби и крайчецът на устните му трепереше от ярост:

— Там един човек умира… Върнете се при него!

Напълно зашеметена, Амбър се взря в него за миг, неспособна да повярва на презрението и омразата, които прочете на лицето му. Сякаш от много далеч тя дочу гласа на Рекс, който викаше нейното име. Обзе я сляпа ярост и без да мисли, тя вдигна ръка и удари лорд Карлтън през устата с цялата си сила. Видя как очите му блеснаха, но тя вече тичаше да коленичи при Рекс. Сега очите на Рекс бяха отворени, ала когато се приведе над него, разбра, че бяха втренчени невиждащо, а лицето му беше без всякакво изражение — той бе издъхнал. В ръката си стискаше — сякаш бе понечил да я поднесе към очите си — миниатюрата на Амбър, която тя му бе дала преди една година.

Трета част

XXII

Гроупинг лейн беше тясна, мръсна и ползваща се с лошо име уличка в Тауър Хил. Къщите бяха стари и паянтови, а етажите им се издаваха напред над уличката и покривите им почти се докосваха, като преграждаха напълно достъпа на светлината и въздуха до купчините смет, натрупани пред всяка стена. Голямата позлатена каляска се опита безуспешно да свърне в уличката, но понеже беше много тясна, трябваше да спре в началото й. Една жена, плътно загърната в черна пелерина с капюшон и с маска на лицето, слезе от колата и придружена от двама лакеи забърза по уличката и след няколко метра изчезна в една от къщите. Лакеите останаха да я чакат долу.

Тя изкачи тичешком два етажа, спря и почука на една врата на тавана. Никой не отговаряше и тя почука отново, после забарабани нетърпеливо, като се оглеждаше, сякаш нечии невидими очи можеха да я следят някъде от непрогледното стълбище. Вратата още не се отваряше, но зад нея се обади понижен мъжки глас:

— Кой е?

— Отворете! Аз съм лейди Каслмейн, тъпако!

Вратата се отвори, сякаш жената бе произнесла магическо заклинание, и мъжът вътре се поклони и направи широк, приповдигнат жест на гостоприемство, когато Барбара царствено влезе.

Стаята беше малка, гола и мрачна, мебелирана само с няколко износени плетени стола и една голяма маса, отрупана с книги и хартии; а по пода пак книги и един глобус. Навън нощта беше студена и слабият огън от въглища, който гореше в камината, затопляше само пространството пред нея. Едно грозно куче, някакъв мелез, се приближи любопитно да подуши кадифените ботуши на Барбара, после се върна да глозга кокала си.

Мъжът, който я беше пуснал, не изглеждаше много по-добре от своето куче. Той беше толкова слаб, че кожените му бричове и мръсната риза висяха на него като върху окачалка. Но бледосините му очи бяха живи и проницателни, а лицето му, макар и измършавяло, излъчваше интелигентност и въодушевление, съчетани с известно притворство, което се издаваше от бягащия му поглед и угодническата усмивка.

Това беше доктор Хейдън — титла, която си беше дал сам, — астролог и шарлатанин. Барбара го бе посещавала вече, за да узнае за кого ще се ожени кралят.

— Моля за извинение, ваша светлост — каза Хейдън, — че не ви отворих веднага. Но да си призная, толкова ме преследват кредиторите ми, че не смея да отворя на никого, преди да разбера кой е. Откровено казано, ваша светлост — прибави той, като въздъхна и разпери ръце в жест на отчаяние, — тези дни просто се страхувам да напускам жилището си, от страх да не ме спипа приставът и да ме закарат в Нюгейт! Не дай боже!

Но той се лъжеше, ако смяташе, че ще събуди интерес у Барбара към неволите си. На първо място тя знаеше, че в целия Лондон не ще се намери галантерист, парфюмерист или шивач от тези, дето търгуват в двора, който да не мечтае да се замогне за сметка на аристокрацията. Освен това тя беше дошла заради собствените си тревоги, а не да изслушва неговите!

— Имам нужда от помощта ви, доктор Хейдън. Трябва да узная нещо. То е извънредно важно за мен.

Хейдън потърка сухите си ръце една в друга, взе чифт очила с много дебели стъкла и ги сложи на средата на носа си.

— Разбира се, милейди. Седнете, моля!

Той поднесе един стол, сложи друг на отсрещната страна на масата, взе едно огромно паче перо и погали с него брадата си.

— Е, милейди, кажете сега. Какво ви тревожи?

Той говореше с любезен тон, приканващ към доверие, който подсказваше готовност и възможност за разрешаване на всякакви проблеми.

Но Барбара не го забеляза. Барбара бе махнала маската си, а сега отметна капюшона и пелерината се свлече от раменете й. Диамантите на шията й, на ушите и в косата й уловиха светлината и заискриха. Очите на доктор Хейдън се разшириха и заблестяха при вида им.

Но Барбара не го забеляза. Като сваляше ръкавиците си, тя сви вежди и остана дълго мълчалива и замислена. По какъв начин да получи съвет от него, без да му разкаже нищо? Тя се почувства като млада съпруга, съветваща се с лекар, само че нейните скрупули не бяха от стеснителност, а от унизена гордост и гняв.

„Как да му кажа, че кралят ми се е наситил? — мислеше тя. — Освен това не е вярно. Знам, че не е вярно! Няма значение какво говорят хората. То се дължи просто на това, че той е очарован от изгледите да има законно дете — поне веднъж! Зная, че още ме обича. Трябва да ме обича! Той и с Франсис Стюарт е… така студен. О, всичко е заради онази проклета жена… онази проклета португалка!“

Тя вдигна очи и погледна астролога.

— Може би сте чули — подхвана накрая, — че Нейно величество най-после очаква дете?

Тя наблегна на думата „най-после“, давайки да се разбере, че забавянето се дължеше само на Катерина.

— О, милейди! Разбира се! Всички сме в течение на щастливата новина! Крайно време беше, но по-добре късно, отколкото никога — каза той. — Нали, ваша светлост?

Но като видя, че Барбара сви вежди неодобрително, той млъкна, прокашля се и се наведе над книжата си.

— Та какво казахте, ваша светлост?

— Че Нейно величество очаква дете! — отвърна остро Барбара. — Откак кралицата е бременна, Негово величество изглежда влюбен в нея. Навярно причината е само тази, защото преди това никой не го е видял да й засвидетелства повече от необходимото внимание. Той пренебрегва старите си приятели и почти не се приближава до тях. Бих искала да ми кажете — тя внезапно се наведе напред и го загледа изпитателно — какво ще стане, когато детето се роди? Дали тогава Негово величество ще се върне към старите си навици? Или какво?

Хейдън кимна и се залови за работа. Той остана дълго време мълчалив, наведен над една извънредно сложна карта на небето, разгърната пред него, като хапеше устни и свиваше вежди със съсредоточен вид. От време на време поемаше въздух между двата си предни зъба и барабанеше с пръсти по масата. Седнала на стола си, Барбара го наблюдаваше, вълнението й нарастваше заедно с нейните надежди, защото тя не вярваше, че той може да й съобщи лоши новини. И този път всичко щеше да се обърне в нейна полза, както всичко досега.

— Честно казано, милейди — проговори най-сетне той, — задавате ми много сложен въпрос.

— Защо? Не можете ли да четете бъдещето? Мислех, че това е вашият занаят?

Тя му говореше така, сякаш занаятът му бе да прави ръкавици и току-що й е казал, че не може да й достави онова качество кожа, което желае.

— Ненапразно съм учил години наред, уверявам ви, милейди! Но такъв въпрос… Разбирате…

Той вдигна рамене, разпери ръце и направи такова движение, като че ли прерязваха гърлото му.

— Ако някога се узнае, че съм правил предсказания за толкова важен въпрос…

Той се върна към книжата си със свъсени вежди и прошепна тихо, като на себе си:

— Невероятно! Не мога да повярвам!

С нарастваща възбуда Барбара се премести на ръба на стола си и очите й заблестяха.

— Кое е невероятно? Какво? Трябва да ми кажете!

Астрологът се облегна назад, докосна леко връхчетата на костеливите пръсти и се загледа в тях.

— Ах, милейди… Това сведение е от прекалено голяма важност, за да бъде разкрито просто така. Позволете ми да размисля няколко дни, моля ви.

— Не! Не мога да чакам! Трябва да узная сега. Иначе ще полудея. Какво искате… Ще ви дам каквото поискате! Сто лири.

— Имате ли у себе си сто лири?

— Не, ще ви ги изпратя утре.

Той поклати глава.

— Съжалявам, милейди, но вече не работя на кредит — това именно ме доведе до положението, в което ме виждате. Може би ще бъде по-добре да дойдете утре пак.

— Не. Не утре. Трябва да узная сега! Ето, вземете тези обици, колието и пръстена… те струват повече от сто лири.

Тя припряно свали скъпоценностите си и ги хвърли на масата, сякаш бяха стъклени дрънкулки, купени от панаир или уличен продавач.

— А сега казвайте! Бързо!

Той събра украшенията и ги пъхна в джоба си.

— Според звездите, милейди, детето на кралицата ще се роди мъртво!

Барбара ахна. Тя вдигна ръка към устата си и се отпусна назад на стола, слисана и невярваща. Но след малко в очите й се появи изражение на коварно злорадство.

— Мъртвородено! — прошепна тя накрая. — Сигурен ли сте в това?

— Да, милейди, ако звездите казват истината…

— Разбира се, че казват истината! — И като стана бързо: — Значи той ще се върне при мен, така ли? — В голямата си радост и възвърната увереност тя говореше без заобикалки.

— При такива обстоятелства това изглежда вероятно.

Той говореше с тих, мъркащ глас, а на лицето му имаше тънка, лукава усмивка.

— Разбира се! Лека нощ, доктор Хейдън!

Тя вдигна капюшона на главата си, докато отиваше към вратата, която той й отвори, и се отдръпна назад с поклони. Кучето се приближи да изпрати посетителката. Тя прихвана полите си, за да не се спъне в тъмното, и както слизаше, внезапно погледна назад през рамо и му прати ослепителна усмивка.

— Надявам се, че диамантите ще ви спасят от Нюгейт, докторе. За мен подобна новина струва повече от хиляда лири!

Той се поклони още веднъж, като се усмихваше и кимаше с глава; после, когато тя стигна до долната площадка, той затвори вратата и сложи бавно резето. После се наведе и потупа кучето; то покорно легна по гръб, а дългата му като на мишка опашка заудря по пода.

— Таузър — каза той, — поне прехраната изкарахме за известно време.

Барбара прие съвсем буквално предсказанията на астролога и от този ден нататък здравето на кралицата стана най-голямата й грижа. Всеки ден тя присъстваше на утринния й прием, канеше я на вечеря в своите покои, беше подкупила един от пажовете, да я предупреди незабавно, ако кралицата се почувства зле, и следеше отблизо, но потайно всичките й постъпки и жестове. Но Катерина цъфтеше. Тя изглеждаше в отлично здраве, щастлива и по-хубава от всякога.

— Може би Ваше Величество не се чувства добре? — запита един ден Барбара, изпаднала в отчаяние. — Изглеждате толкова бледа и уморена!

Катерина само се засмя и отвърна на своя английски със силен акцент:

— О, не, милейди! Никога не съм се чувствала по-добре.

Барбара започна да се обезсърчава и дори замисли да си поиска обратно скъпоценностите от доктор Хейдън. Но към средата на октомври, приблизително в петия месец от бременността на кралицата, в коридорите на двореца плъзна слух: Нейно величество е болна на легло и е пометнала.

Катерина се беше изтегнала по гръб в леглото си, заобиколена от своите прислужници и камериерки. Тя стискаше силно очи, за да задържи сълзите си, тъй като се чувстваше ужасно зле и се страхуваше. Но когато чу Пеналва да шепне на една от жените да повика краля, тя бързо отвори очи.

— Не! — извика тя. — Не искам! Не го викайте! Няма нищо, сега ще ми мине… Почакайте, докато дойде госпожа Танър.

Госпожа Танър беше акушерката, която се грижеше за Нейно величество. Щом като Катерина се почувства зле, отидоха да я извикат. Тя дойде след няколко минути и когато се наведе над леглото, нейното жизнено, грубовато лице доби оптимистично, но и разтревожено изражение. Госпожа Танър приличаше на рибарска съпруга, маскирана като голяма дама. Косите й бяха обезцветени и имаха онзи сребристорус, почти бял цвят, който беше на мода по онова време; ярко начервените й бузи напомняха ябълка; пръстите, китките и шията й бяха обсипани със скъпи украшения в знак на благодарност от нейните пациентки и нещо като дискретна преносима реклама.

Катерина отвори очи и видя акушерката, наведена над нея.

— Ваше Величество се чувства зле?

— Имам болки… ето тук… и ми се струва… че кървя…

Тя погледна акушерката с големите печални очи на виновно кученце, което моли за прошка.

Госпожа Танър бързо прикри уплахата и тревогата си и почна веднага да сваля пръстените и гривните си.

— Ще ми позволи ли Ваше Величество да я прегледам?

Катерина кимна и госпожа Танър направи знак да пуснат завесите на леглото. После, след като намаза грижливо ръцете си с вазелин, тя изчезна за известно време зад завесите. Чу се сподавен болезнен вик, последван от стенанията на кралицата, и върху лицата на всички присъстващи жени се появи едновременно израз на съчувствие и болка. Най-сетне госпожа Танър дръпна завесите, натопи дясната си ръка в легенче с вода и прошепна на една от жените:

— Нейно величество пометна! Извикайте краля!

Вълна от възбуден шепот и многозначителни погледи минаха през стаята.

След няколко минути Чарлс се втурна в стаята и се запъти направо към госпожа Танър, която бършеше ръцете си, докато две прислужници миеха изцапания с кръв под. Кралят идваше направо от тенис корта; той беше само по бричове и риза с отворена яка — мургавото му лице, окъпано в пот, беше изопнато от тревога.

— Какво се е случило? Казаха ми, че Нейно величество не била добре…

Госпожа Танър избегна погледа му.

— Нейно величество току-що пометна, сир.

По лицето му се появи ужас. Той бързо дръпна завесите и коленичи пред леглото, закрит от погледите на всички любопитни, които изпълваха стаята.

— Катерина! Катерина, мила моя!

Говореше с тих, но настойчив глас, защото тя лежеше със затворени очи и изглеждаше в безсъзнание.

Но не след много клепачите й се вдигнаха бавно и тя го съзря. В първия миг като че ли не го позна; после очите й плувнаха в сълзи и тя извърна глава с болезнено ридание.

— О, Катерина! Много ми е мъчно! Толкова ми е мъчно! Дадоха ли ви нещо, за да облекчат болката?

Лицето му изглеждаше изтощено и измъчено колкото нейното, защото повече от всичко на света той бе искал да има законен наследник; но състраданието го караше да я закриля.

— Не е от болките! Те не ме интересуват. Болките нямат никакво значение… О, така много исках да ви дам син!

— Ще ми дадете, мила… ще ми дадете някой ден. Но сега не бива да мислите за това! Мислете единствено, че трябва да оздравеете.

— О, нямам желание да оздравея! За какво съм потребна на тази земя, щом не съм способна да направя единственото, за което съществувам? О, мили…

Гласът й замря в такъв шепот, че той беше принуден да се наведе, за да я чува по-добре, а тя погледна с очи, изпълнени със самообвинения.

— Може би са прави всички онези, които говорят, че съм безплодна!

Тези думи потресоха Чарлс и той пое дълбоко въздух. Не предполагаше, че тя е чула тази мълва, която се разпространяваше из дворцовите кръгове и дори навън из града още от първия месец на тяхната женитба, а може би дори и по-рано.

— Катерина, мила моя…

Той погали косата й и бледните, влажни бузи с дългите си пръсти.

— Това не е вярно, разбира се, че не е вярно! Докато имат език в устата си, хората ще клюкарстват злонамерено. Такива неща се случват често, но те нямат никакво значение. Сега трябва да си починете, да оздравеете, да си възвърнете силите… заради мен.

Той й се усмихна нежно и се наведе да я целуне.

— Заради вас?

Тя го погледна доверчиво и му отправи слаба, признателна усмивка.

— Вие сте толкова добър! Толкова сте добър към мен! И ви обещавам — следващия път това няма да се повтори!

— Разбира се, че няма. А сега заспивайте, мила моя, починете си и скоро ще бъдете съвсем добре.

Остана коленичил край леглото й, докато дишането й стана дълбоко и равномерно, а болезнената бръчка на челото й се изглади. Тогава той стана и излезе от стаята, без дума да каже, върна се в своите покои и се уедини там.

На другия ден Катерина не се почувства по-добре и състоянието й се влошаваше с всеки изминал ден. Приложени бяха всички знания, за да я излекуват: пускаха й кръв, докато стана по-бяла от чаршафите, на които лежеше. Разсякоха на две живи гълъби и ги вързаха за босите й ходила, за да извлекат отровата. Даваха й разслабително и енфие, хапове и златен прах. Нейните свещеници бяха неотклонно до нея, като ридаеха, нареждаха и се молеха, и стаята по всяко време беше пълна с хора. Една кралска особа не можеше нито да се роди, нито да умре на спокойствие и в уединение.

Чарлс оставаше дълги часове край нея, като следеше загрижено и най-малкото й движение. Мъката и предаността му учудваха всички, защото, като се изключи епизодът с лейди Каслмейн, той се бе показал като любезен, но в никой случай не и като влюбен съпруг.

Целият двор беше убеден, че тя ще умре; повечето от придворните дори се надяваха, че това ще стане и говореха не толкова за умиращата кралица, колкото за новата. За коя ли щеше да се ожени кралят? Защото, естествено, той трябва и ще се ожени повторно, след приличен траур.

Франсис Стюарт беше годеницата, избрана от двора. Тя имаше във вените си малко кралска кръв — достатъчно, за да е възможен бракът — беше красива и… още девствена. Такова поне беше мнението на добре осведомените, въпреки че Негово величество я беше преследвал с ухажванията си месеци наред, още откак бе пристигнала от Франция, за да заеме мястото си на почетна дама при кралица Катерина.

Още ненавършила седемнадесет години, тя беше висока и стройна като пламък на свещ; излъчваше някаква спокойна увереност, нарушавана понякога от изблици жизнерадостен смях — тя просто се заливаше от смях, бликнал от щастливия дар на младостта и нейната самоувереност. Красотата й беше съвършена, безупречна и чиста като най-чистия благороден камък, изящна като силуета на топола, проблясващ на слънцето.

В началото Чарлс беше привлечен от тази неустоима красота, после откри у нея една скромна стеснителност, която изглеждаше още по-невероятна поради това, че беше искрена, и тогава той нахвърли истинска систематична програма за прелъстяване. Досега той не бе имал успех. Но тази свежа младост и наивност го привличаха силно и го връщаха назад към изгубените години, като че ли той можеше да намери у нея поне за миг нещо от техния нетраен и безценен чар.

През последните четири месеца, откакто бе научил за бременността на Нейно величество, Чарлс сякаш бе загубил всякакъв интерес към Франсис; държеше се така студено учтиво, сякаш никога не я бе пожелавал… или сякаш вече я бе притежавал. Но сега той като че ли се връщаше към Франсис, търсейки утеха. Всички бяха толкова сигурни, че тя ще бъде следващата кралица на Англия, че дори не се намираше човек, който да се хване на облог за това. Накрая и самата Франсис почна да го вярва.

Но дори скръбта на краля не беше толкова прекомерна и тъй очевидно искрена, както на лицето, за което най-малко би могло да се допусне, че ще е опечалено: лейди Каслмейн. Тя беше създала непрекъсната мрежа от пажове, които притичваха от покоите на кралицата до нейните по всяко време на деня и нощта; самата тя ходеше често там и според достоверни сведения молела се по шест пъти на ден за оздравяването на Нейно величество. Барбара се страхуваше.

Откакто Хейдън бе направил поразителното предсказание, на нея изобщо не й бе минало през ума, че кралицата може да се разболее така сериозно, а още по-малко, че може да умре. Не бе дори помисляла за възможността, че ако умре, тя може да бъде заместена от Франсис Стюард, чиято женитба с краля би била пагубна за Барбара и повече от сигурно би означавала изгнание във Франция. От известно време тя не беше в твърде приятелски отношения с Франсис, особено откакто Барбара бе разбрала, че кралят е сериозно увлечен по младото момиче. Винаги бе подценявала жените с изключение на самата себе си и й беше необходимо доста време, за да открие, че Франсис представлява действително опасна съперница. Сега тя живееше с ужаса, че кралицата може да умре.

Събиранията в салоните на Барбара сега бяха станали сдържани, защото при все че кралят идваше почти винаги за вечеря, той беше мрачен и мълчалив, а те от тактичност се стараеха да не изглеждат толкова безразлични, колкото всъщност бяха.

Една вечер — Катерина беше болна вече от десет дни — той стоеше облегнат на камината в салона на Барбара, разклащаше замислено червеното вино в чашата си и говореше на Франсис Стюарт тъй тихо, че и най-острият слух не можеше да долови нищо. При все че нейните собствени надежди за слава зависеха от смъртта на кралицата, Франсис беше искрено разтревожена и изпълнена със съчувствие към тихата, нещастна, дребна женица, която се бе отнасяла тъй приятелски с нея.

— Как беше тя, когато я оставихте, господарю?

Чарлс свъси вежди с онзи тъжен и загрижен израз, който не го напускаше от няколко дни. Той гледаше чашата си, без да я вижда.

— Струва ми се, че дори ме позна.

— Все още ли бълнува?

— От два часа не е казала нито дума.

Той разтърси глава, сякаш за да прогони мъчително живия образ, който измъчваше съзнанието му.

— Тази сутрин тя ми заговори. — Особена печална и скептична усмивка мина по устните му. — Попита ме как са децата. Каза ми, че била отчаяна, задето бебето не било хубаво. Уверих я, че то е много красиво, и тя изглеждаше доволна… и каза, че щом аз го харесвам, тогава тя е щастлива.

Франсис прохлипа нервно и притисна устата си с ръка. Чарлс я погледна, сякаш беше забравил, че тя е тук. В този момент в стаята се втурна един паж и без да спазва никакви церемонии, отиде направо при краля. Чарлс се извърна.

— Какво има?

— Кралицата, господарю, кралицата умира!

Чарлс не дочака края на изречението; той бързо хвърли чашата си в камината и забърза навън. Спалнята на кралицата беше в същото окаяно положение от десет дни насам. Откак се беше разболяла, всички прозорци бяха затворени, така че въздухът беше тежък, като се изключат малкото свещи, запалени около леглото. Свещениците се надвесваха над нея като плешиви злокобни гарвани и нескончаемо нареждаха и опяваха.

Катерина лежеше по гръб, със затворени очи, хлътнали в орбитите си, с восъчен цвят на лицето и с толкова слабо дишане, че в първия миг Чарлс я помисли за мъртва. Но преди още той да й заговори, тя почувства присъствието му, отвори бавно очи и го погледна. Опита се да му се усмихне с мъка и му заговори, връщайки се неволно към своя испански:

— Чарлс… радвам се, че дойдохте. Исках да ви видя за последен път. Умирам, Чарлс. Казаха ми го, а и аз чувствам, че е така. О, да, така е!

Тя се усмихна меко, когато той понечи да протестира.

— Но това няма значение. За вас ще е по-добре, когато аз умра. Тогава ще можете да се ожените за друга жена, която ще ви даде синове. Обещайте ми да не чакате дълго. Оженете се скоро… Там, където ще бъда, това няма да има значение за мен.

Докато тя говореше, той я гледаше изпълнен с ужас и срам. Досега не бе разбрал, че тя умираше, защото нямаше никакво желание да живее. Той никога не се бе опитал да разбере какво означаваше за нея изминалата година. Като удар с юмрук го порази мисълта за собствения му егоизъм и той осъзна, че някъде дълбоко в душата си бе желал смъртта й. Настъпи момент на горещо разкаяние и пламенни обещания за по-добро бъдеще.

Той рязко се изправи, обърна се към свещеника, който се намираше до него, и прекъсна шумните молитви на стареца:

— Махайте се!

Кралят говореше тихо, с разтреперан от гняв глас.

— Махайте се, казах! Всички!

Свещеници и лекари се погледнаха смаяни, но не помръднаха от местата си.

— Но, Ваше Величество! — запротестира един от тях. — Трябва да сме тук, когато Нейно величество умира…

— Тя няма да умре! Въпреки че това, което направихте, би могло да убие една много по-силна жена. А сега излезте, иначе, повярвайте ми, сам ще ви изхвърля навън!

Гласът му се повиши, той викаше с вдигната ръка, сякаш готов да изгони целия свят. Лицето му бе потъмняло като на дявол, очите му светеха диво. Той мразеше всички както за техните, така и за своите собствени грешки.

Те почнаха да отстъпват бавно към вратата и уплашено поглеждаха към леглото. Но кралят вече не им обръщаше внимание; той беше коленичил отново до главата на умиращата. Тя продължаваше да е със затворени очи, докато той я наблюдаваше, дишането й беше почти замряло. Най-сетне тя го погледна.

— О! — въздъхна тя. — Сега е толкова тихо… толкова спокойно. За миг помислих, че съм…

— Не произнасяйте тази дума, Катерина. Няма да умрете! Ще живеете заради мен и заради вашия син.

Но тя поклати едва забележимо глава.

— Аз нямам син, Чарлс, зная това! Но… ах! Колко желаех да ви дам син… да стана част от вашия живот! Съвсем скоро аз ще си отида… И когато се ожените отново, ще имате синове… Ще бъдете по-щастлив. Затова се радвам, че си отивам…

Чарлс простена. Очите му бяха пълни със сълзи, той стискаше тънките й пръсти с двете си ръце.

— Катерина! Катерина! Не говорете така! Не казвайте това! Трябва да имате желание да живеете! Ако поискате, ще можете… Трябва да го направите… заради мен!

Тя го погледна и в дъното на очите й пламна нова светлина.

— Заради вас ли, Чарлс? Вие искате да живея? — прошепна тя.

— Да, разбира се, че искам. Господи, как можахте да помислите… О, Катерина, скъпа, съжалявам, толкова съжалявам! Но вие трябва да живеете… заради мен… Кажете ми, че ще се опитате, че искате.

— О, Чарлс, не съм ви познавала достатъчно… любими мой, ако вие го желаете аз ще мога да живея… Разбира се, че мога!

XXIІІ

Едва след смъртта на Рекс Морган Амбър разбра какво бе означавал той за нея. Липсваше й звукът на ключа, който се превърта в ключалката, онова чувство на топлота и щастие, което той носеше винаги със себе си, сякаш някой запалваше огън в студена, мрачна стая. Сутрин тя се чувстваше съвсем самотна, когато не го виждаше да се бръсне полуоблечен, правейки гримаса според това, по коя страна прекарваше бръснача. Липсваха й интимните вечери, когато бяха сами, играеха карти или той я слушаше как свири на китара и пее някоя народна балада. Липсваше й усмивката му, звукът на гласа му и обожанието в сините му очи, което вдъхваше увереност. Той й липсваше по хиляди начини.

Но най-много й липсваше, без дори да го съзнава, онова така успокояващо чувство на сигурност, с което я беше обградил.

Защото сега тя се почувства внезапно изоставена, загубена, изпълнена със страхове за бъдещето. Вярно е, че имаше около хиляда и седемстотин лири у Шедрак Нюболд, тъй че на първо време нямаше причини да се тревожи и не бе изложена на риска да бъде отново арестувана заради дългове. Но сега тя знаеше, че хиляда и седемстотин лири не ще стигнат за дълго при живота, който водеше, и когато свършат, тя ще остане на милостта на ухажорите в гримьорната.

Тази мисъл не беше приятна — след година и половина общуване тя сега ги виждаше като разголени, неразкрасени от невежество и наивните момичешки илюзии. За нея те вече не представляваха галантни, весели и доблестни, изискани джентълмени само поради елегантните им дрехи и защото можели да проследят родословието си до придворните на Уилям Завоевателя, а само нечистокръвни, пофранцузени англичани, плиткоумни, злонамерени и нелепи. Те парадираха със своя цинизъм, равнодушие, арогантност и безгрижна жестокост, които за тях бяха знак за качество. Сред тях не можеше да се намери друг мъж като Рекс Морган.

„О, само ако знаех, че ще стане така! — мислеше тя отново и отново. — Никога нямаше да заминавам! Нямаше дори да отида и при краля тогава! О, Рекс, само ако знаех, щях да бъда много по-добра с теб… щях всеки миг да те правя щастлив…“

Първият посетител, когото допусна при себе си след погребението на Рекс — при все че мнозина бяха дошли да се представят, — беше Алмсбъри. Той беше идвал вече веднъж, но тя не беше в състояние да се вижда с никого и Нан го бе отпратила. Но един следобед, десетина дни след дуела, той пак дойде и този път бе приет.

Амбър седеше на канапето пред пламтящия огън, защото беше студено и влажно. Беше отпуснала глава на ръцете си. Тя дори не го погледна, докато той седна до нея и сложи ръце на раменете й, тогава го погледна със зачервени, подпухнали очи. Беше облечена цялата в черно, без никакви украшения, с разбъркана, небрежно пригладена прическа, лицето й блестеше от сълзи. Имаше главоболие и беше отслабнала.

— Много съжалявам, Амбър — каза той тихо, а погледът и тонът на гласа му изразяваха нежност и съчувствие. — Зная, че то не значи много нещо, когато си загубил някого, но го мисля от сърце. Моля ви да ми повярвате, като ви казвам, че Брус…

Тя го погледна гневно.

— Не ми говорете за него! Все ми е едно дали съжалява. Ако не беше той, Рекс щеше да е жив!

Алмсбъри я погледна изненадан и чертите му изразяваха известно нетърпение; но тя беше скрила в ръце лицето си и плачеше пак, изтривайки очите си с една съвсем измокрена кърпичка.

— Не е така, Амбър, вие добре го знаете! Той ви беше помолил да предотвратите този дуел; остави се дори да бъде ранен с надеждата, че това ще удовлетвори капитан Морган. Не можеше да стори нищо повече, освен да се остави да бъде убит. Сигурно дори вие не можехте да очаквате подобно нещо.

— О, все ми е едно какво би могъл да стори! Той уби Рекс! Той е негов убиец, а аз го обичах! Щях да се омъжа за него.

— В такъв случай — каза саркастично графът — щяхте да направите по-добре, ако не бяхте отишли да прекарате медения си месец с друг мъж… колкото и стар приятел да ви беше той.

— О, не се месете в работи, които не ви засягат! — промърмори тя. След кратко колебание Алмсбъри стана, поклони се учтиво и излезе от стаята. Амбър не каза нищо и не се опита да го задържи.

Тя не беше в състояние да се върне веднага в театъра, който скоро след това — на 1 юни, бе затворен за два месеца. Но щом започна да приема отново, салонът й бе пак така посещаван, както и гримьорната й. За голяма нейна изненада тя откри, че този дуел я беше направил модна, също както обувките с червени пети или кухнята на Шатлен. Лорд Карлтън беше хубав благородник, принадлежащ към един от най-старите и най-почитани родове, а неговите корсарски приключения го бяха направили известен не само в двора, но и в целия град.

Амбър знаеше какво означава подобна известност, но беше решила да се възползва от всички преимущества, които тя й предлагаше. Между всичките тези шумни аристократи, отрупани с панделки, контета и маймуноподобни кавалери трябваше да има поне един мъж, който да се влюби в нея като Рекс — и ако успееше да го открие, този път тя щеше да знае как да постъпи. Тя не очакваше брак, защото една актриса нямаше престижно положение в обществото, пък и след смъртта на Рекс тя си бе възвърнала някогашното отношение към семейния живот и й се струваше много по-приятен блестящият разточителен и вълнуващ живот на първокласна куртизанка.

Валеше вече от три месеца и едва през последния ден на юни слънцето блесна на небето и изсуши локвите по улиците; въздухът беше свеж и лек.

През този приятен слънчев следобед Амбър беше излязла на разходка в обществото на трима младежи — Джек Конуей, Том Трайвът и сър Хъмфри Пирпоунд, които бяха дошли да я поканят за вечеря.

Тримата надути младежи бяха все най-малки синове в семействата си, които живееха по-нашироко, отколкото позволяваха средствата им, и бяха затънали в дългове. Ставайки от леглото едва по обяд, те се измъкваха през прозорците или през задната врата, за да избегнат кредиторите си. След това отиваха да закусят в най-близката гостилница, после на театър, където влизаха гратис под предлог, че ще останат само едно действие, прекарваха вечерите си в някоя кръчма, където играеха на карти, и завършваха в някой публичен дом, прибираха се у дома си към полунощ свадливи, шумни и пияни. И тримата бяха под двадесет години, никой от тях нямаше изгледи да наследи състояние, а кралят дори не би ги познал, ако ги видеше. Но Амбър беше сама, когато те бяха дошли, и предпочиташе да се покаже с когото и да било, отколкото да си стои у дома, защото беше ясно, че ако една жена се затвори в дома си, трудно ще привлече вниманието на някоя видна личност.

Тя не беше престанала да се надява, че такъв момент ще настъпи. Но от шест седмици насам надеждите й бяха започнали да отслабват.

Те бъбреха непрестанно, одумваха всеки, който минеше, покланяха се натрапливо на важните господа и дами, а после отмъстително клюкарстваха по техен адрес. Амбър почти не ги слушаше, но очите й не пропускаха нито една подробност в прическата или тоалета на отминаващите дами, като ги сравняваше наум със собствените си, и после преминаваше към следващите минувачи. Тя се усмихваше на мъжете, които познаваше, и с наслаждение отбелязваше колко се дразнеха от това дамите им.

Джек Конуей почна да реши косата си с голям гребен от слонова кост, а Том Трайвът извади от джоба си малка флейта и започна да свири някакви мелодии. Сър Хъмфри се възползва от шума, за да се приближи до Амбър и да пошепне на ухото й:

— Скъпа госпожо, аз съм ваш смирен роб! Знаете ли какво направих с панделката, която ми дадохте?

— Не зная! Какво направихте? Да не сте я глътнали?

— Не, госпожо, макар че ако ми дадете друга да я заместя, не бих се поколебал да сторя това. Дадох да я вържат на прекрасна фльонга, която бих бил щастлив да ви покажа. Ефектът е несравним…

— Хм — каза Амбър разсеяно, защото в този момеят се зададе негова светлост Бъкингамският херцог, разкошно облечен, проправящ си нехайно път между тълпата, която се кланяше от всички страни, и следван от няколко пажа. Всички се обръщаха да го видят по-добре, чу се шепот зад ветрилата на изисканите дами, амбициозните майки и любопитните млади девойки — всяка се надяваше, че ще бъде забелязана от великия херцог.

„О, проклятие! — помисли си с отчаяние Амбър. — Защо не си облякох новата златисто-черна рокля. Така той изобщо няма да ме забележи.“

Херцогът се приближаваше с твърда стъпка. Зелените пера на шапката му се люлееха, щом кимнеше с глава, слънцето се отразяваше в диамантените копчета на дрехата му. Красивото му, дръзко лице и великолепната му фигура правеха да изглеждат незначителни всички други мъже. Амбър бе виждала вече Бъкингам зад кулисите или в гримьорната, дори веднъж му бе представена и бе чувала безброй клюки за неговите любовни и политически авантюри, но той никога не бе й обърнал някакво особено внимание.

Сега обаче докато приближаваше към нея, тя видя, че очите му бързо я измериха от главата до петите. Сърцето й заби развълнувано. Той беше само на около метър от нея.

— Мадам Сейнт-Клер?

Херцогът беше спрял и й направи дълбок поклон, а Амбър, дошла на себе си, прихвана полите си и му отвърна с дълбок реверанс. Тя усещаше, че всички ги гледат; хората се извръщаха да я видят по-добре, а тримата й кавалери замънкаха глуповато и правеха всичко възможно, за да изглеждат безразлични. Херцогът се усмихваше под русите си мустаци и я разглеждаше, като че ли искаше да я прецени според собствената си мярка.

— Ваш слуга, госпожо!

— Ваша слугиня, сър! — прошепна Амбър, задъхана от вълнение.

Тя търсеше отчаяно да каже нещо, което да задържи вниманието му, нещо остроумно, забавно и различно от това, което би му казала всяка друга жена, но нищо не й хрумваше.

Обаче негова светлост не беше смутен.

— Ако не се лъжа, вие сте дамата, заради която лорд Карлтън се би преди около един месец?

— Да, ваша светлост, аз съм.

— Винаги съм се възхищавал от вкуса на лорд Карлтън, мадам, и трябва да призная, че сте толкова фина дама, че не виждам причина да променя мнението си.

— Благодаря, ваша светлост.

— О, боже, ваша светлост — намеси се сър Хъмфри, възвърнал внезапно самоувереността си, — в целия град едва ли ще се намери мъж, който да не умира от желание да бъде слуга на дамата. Твърдя, че за нейно здраве се е пило толкова често, колкото и за краля…

Бъкингам му хвърли бърз поглед, сякаш го забеляза за първи път, и сър Хъмфри млъкна веднага. Другите двама не посмяха да отворят уста.

— Каляската ми е при северната врата, мадам. Спрях да се поразходя из парка и отивам да вечерям. Ще бъда извънредно щастлив, ако благоволите да бъдете моя гостенка.

— Много бих желала, ваша светлост, но аз…

Тя млъкна, сочейки с поглед, че има ангажимент с тримата младежи, които се усмихваха с тайната надежда, че и те ще бъдат поканени на трапезата на негова светлост Бъкингамския херцог.

Херцогът им кимна учтиво и снизходително, което подчертаваше доброто му възпитание и омаловажаваше тяхното.

— Е, господа, вие сте се радвали целия следобед на компанията на дамата. Зная, че сте достатъчно умни и не ще лишите и другите от тази привилегия. С ваше позволение, господа…

Той предложи ръката си на Амбър, която не можеше да прикрие своята радост и гордост и като направи кратък реверанс към тримата, тя тръгна с херцога. Никога през живота си не бе се чувствала толкова важна личност, защото, където и да отидеше, херцогът привличаше вниманието не по-малко от Негово величество. Те се отправиха към северната врата, минаха покрай мястото, където играеше кралят в присъствието на многобройна публика, съставена от придворни дами, просители и амбулантни търговци. Кралят, току-що вкарал дървената топка в обръча, който висеше на другия край на игрището, ги видя да минават и им помаха с ръка. Бъкингам се поклони.

— Ако кралят прекарваше толкова време в своя Съвет, както на игрището — промърмори той, — страната щеше да бъде в по-добро положение.

— Така ли? Защо, какво й е? На мен ми се струва, че всичко върви добре!

— Жените, моя мила, никога не са разбирали тези неща. Повярвайте ми, Англия се намира в окаяно положение. Стюартите никога не са били добри господари. Ето каляската ми.

Те заобиколиха парка и спряха пред Лонг — модна гостилница в Хеймаркет, който по онова време представляваше тясна уличка в покрайнините, очертана от едната страна с жив плет, а от другата — от зелени поляни. Собственикът ги покани да се качат в отделен салон и вечерята бе поднесена веднага, докато цигуларите на херцога свиреха в двора, а хората от околността танцуваха и пееха. От време на време те акламираха херцога, който беше твърде популярен между лондончани, защото беше известен като яростен антикатолик.

Яденето беше отлично, добре приготвено и подправено, поднасяно топло от безшумни келнери. На Амбър не можа да й се услади. Тя се притесняваше какво ли мисли херцогът за нея, какво ще стане после и какво ще трябва да направи тя на свой ред. Той беше толкова голяма личност, и толкова богат… Ако само успееше да му се хареса достатъчно, това можеше да означава началото на нейното щастие!

Но херцогът не приличаше на човек, който може лесно да бъде задоволен.

Той беше на тридесет и шест години и животът не му беше оставил нито вяра, нито илюзии. Той беше прекалявал с изживяванията си, беше похабил и злоупотребил с чувствата си, така че сега те бяха притъпени, почти мъртви и той трябваше да измисля всякакви сладострастни изобретения, за да ги съживява. Амбър бе чувала да се говори и за това, и тъкмо то я тревожеше. Тя не се страхуваше от онова, което той щеше да направи, но се боеше, че не ще успее да го заинтересува при неговата преситеност.

След като трапезата бе вдигната и те останаха сами, той извади от джоба си колода карти и се залови да ги размесва нехайно. Те хвърчаха между пръстите му със сигурност и бързина, които издаваха опитния играч.

— Изглеждате притеснена, мадам. Моля ви, успокойте се! Не обичам нервни жени. Все ми се струва, че очакват да бъдат изнасилени, а да си кажа право, тази вечер нямам настроение за толкова буен спорт.

— Как? Нима съществува жена, която да не може да бъде покорена от ваша светлост с по-леки средства от това?

Въпреки страхопочитанието Амбър не можа да прикрие известна язвителност в тона си. У херцога имаше нещо, което я дразнеше.

Но дори да бе забелязал сарказма, той не му обърна внимание. Остави за себе си две карти от колодата, погледна ги със задоволство и отново разбърка колодата.

— Знам ли — каза той с безразличие. — Обикновено жените правят две големи грешки в любовта. Първата е, че се отдават много лесно; втората, че не искат да повярват, когато един мъж им каже, че им се е наситил.

Докато говореше, той продължаваше да размесва картите, но лицето му имаше горчив и недоволен израз.

— Отдавна вече съм на мнение, че светът би бил безкрайно по-добър, ако жените не свързваха така тясно любовта с желанието. Истината, мадам, е тази, че любовта е само една красива дума — като чест например, — с която хората си служат, за да прикрият истинските си намерения. Но светът е станал твърде стар и твърде мъдър, за да се забавлява с такива детински играчки. Слава богу, ние няма защо да се залъгваме.

Той вдигна поглед към нея и остави картите настрани.

— Разбрах, че вие можете да бъдете купена. Колко искате?

Амбър го погледна и очите й се свиха леко. Тези думи, казани само от желание да се забавлява, защото беше очевидно, че не смята за необходимо да я убеждава в каквото и да било, я ядосаха. През последната година и половина тя бе чувала често подобен език в гримьорната, но за пръв път срещаше човек, напълно убеден в онова, което говореше. Изпита желание да стане, да го удари и да си излезе, но това беше Джордж Вилиърс, херцог Бъкингам, най-богатият човек в Англия. А моралът на Амбър се определяше по-скоро от нуждите на момента, отколкото от някакво отвлечено понятие за чест.

— Какво ми предлагате?

— Петдесет лири.

Амбър се изсмя кратко.

— Струва ми се, чух да казвате, че нямате настроение за изнасилване. Двеста и петдесет лири!

Той остана за миг мълчалив, с очи, приковани върху нея, след това стана и се отправи към вратата. Амбър го наблюдаваше разтревожена, но той само каза няколко думи на лакея, който чакаше вън, и той изтича надолу по стълбите.

— Ще ви дам вашите двеста и петдесет лири, мадам — каза той. — Но не си въобразявайте, че ви ги давам, защото смятам, че ги заслужавате. Мога да ви дам тази сума, без тя да има за мен по-голямо значение от шилинга, който вие подхвърляте на някой просяк. А когато всичко се свърши, не се съмнявам, че вие ще бъдете по-изненадана от тази нощ, отколкото аз.

Амбър наистина бе изумена: това беше първата й среща с извратеността и последната, закле се тя пред себе си, ако ще да умира от глад по улиците.

Смаяна и отвратена, тя изпита ненавист към херцога. И хиляда лири не биха могли да изтрият това чувство. Два дни наред тя мислеше единствено как би могла да му отмъсти. Но всичко, което можа да направи, бе да го включи в списъка на враговете си, с които щеше да се занимае по-късно, когато ще бъде достатъчно силна, за да ги погуби.

Театърът се отвори отново в края на юли и Амбър забеляза, че между почитателите й бяха най-изтънчените кавалери на града.

Тук бяха лорд Бъкхърст и неговият дебел приятел с черни очи, сър Чарлс Седли, огромният и красив Дик Талбът, буйният Хари Килигрю, Хенри Сидни, когото мнозина считаха за най-красивия мъж в цяла Англия, и полковник Хамилтън, най-изисканият човек в Уайтхол. Всички бяха млади — като се почне от Сидни, който беше на двадесет и две години, и се завърши с Талбът, който беше на тридесет и три! Всички бяха от знатни семейства, свързани по кръв или чрез брак с най-издигнатите домове. Те посещаваха най-интимните кръгове на двореца, бяха в близки отношения с краля и можеха да бъдат сред най-влиятелните мъже, ако пожелаеха да се откажат от своя живот на удоволствия.

Почти всяка вечер тя вечеряше с един или неколцина от тях, често в голямо общество, но повечето пъти съвсем интимно с двама или трима. Те вдигаха наздравици за нея; тя ходеше на борбите на петли и прекарваше по три или четири дни в Бенстед Даунс, на конни състезания с Бъкхърст и Седли, защото старата любов на англичаните към състезанията беше в пълен ход от Реставрацията насам.

В началото тя беше подчертавала намерението си да остане така независима и необвързана, както в началото на запознанството си с Рекс Морган. Но тези господа съвсем не се тревожеха от подобни дреболии; те й заявиха откровено, че не смятат да губят времето си, като ухажват една актриса, която играе роля на почтена госпожица. И Амбър, поставена пред избора да потъпче решението си или да загуби популярността си, не се колеба дълго. Когато Седли и Бъкхърст й предложиха сто лири, за да прекара една седмица с тях в Ипсом Уелс, тя прие. Но никога след това не й бяха предлагали толкова голяма сума.

В началото на януари тя прекара две последователни вечери у дома си без любовник и без посетител и разбра, че славата й започва да намалява. Няколко дни по-късно госпожа Фаг потвърди опасенията й, като установи, че очаква дете. Изведнъж тя се почувства останала без сили, обезсърчена и болна. Беше й невъзможно да стане сутрин от леглото, нямаше апетит, беше бледа и слаба, с черни кръгове под очите. Често избухваше без причина в истеричен плач.

— Бих искала да умра! — каза тя на Нан. Защото бъдещето й беше станало прекалено ясно.

Нан предложи да се махнат за известно време от Лондон. Тъй като госпожа Фаг заяви, че едно продължително пътуване с кола ще допълни въздействието от нейните лекарства, Амбър се съгласи.

— Бих била щастлива, ако можех повече никога да не видя театрална пиеса и който и да било от тези гуляйджии! — извика тя яростно.

Презираше Лондон, театъра, всички мъже, дори и себе си.

XXIV

Амбър реши да отиде на минералния извор в Търнбридж с надеждата, че лечението ще й се отрази добре. На другата сутрин тя замина с кола заедно с Нан, Тенси, Темпист и Джеремая. Поради дъжда каретата се движеше бавно и въпреки това на няколко пъти едва не се обърна.

Амбър седеше потънала в мрачно мълчание, със затворени очи, стиснати зъби и без дори да чува бъбренето на Нан и Тенси. Беше взела противното лекарство на госпожа Фаг и страдаше от ужасни спазми, по-лоши и от родилни мъки. Искаше й се земята да се отвори и да ги погълне, небесният гръм да ги превърне в прах или просто да умре, за да се избави най-сетне от страданието си. Казваше си, че ако някога някой мъж се осмели отново да й направи неприлично предложение, то тя ще го изрита като най-обикновен лакей.

Привечер спряха в една странноприемница и продължиха рано на другата сутрин. Лекарството бе оказало своето въздействие, но Амбър се чувстваше още по-зле и от предишния ден; при всички завои на колата й се искаше да закрещи с всичка сила. Не забеляза дори когато неочаквано спряха. Нан избърса запотеното стъкло, допря лице до него и погледна навън.

— За бога, мадам! Дано не сме попаднали в ръцете на разбойници!

Всеки път, когато Джеремая и Темпист спираха, за да измъкнат затъналите в калта колела, тя изпитваше все същия ужас.

Амбър свъси вежди, без да отваря очи.

— Боже мой, Нан! Ти очакваш да видиш разбойник зад всяко дърво край пътя. Казах ти, че те не излизат в такова време.

В същия миг Джеремая отвори вратичката.

— Един господин е бил нападнат от разбойници. Взели са му конете.

Нан извика и се обърна към господарката си, като я изгледа укорително. Амбър се намуси.

— Е, добре! Попитайте го дали иска да се качи при нас. Но му кажете, че отиваме само до извора.

Мъжът, който дойде с Джеремая, беше на около шестдесет години, но лицето му беше ведро, гладко и свежо. Косата му — бяла и отрязана по-късо отколкото на джентълмен, беше естествено къдрава. Човекът бе хубав, висок, изправен и с широки рамене. Облеклото му беше старомодно, но добре изработено от фин черен плат, без украшения, панделки или златни копчета.

Той се поклони учтиво, ала маниерите му нямаха нищо общо с тези на някой дребен благородник. Истински жител на Сити, може би парламентарист, който мислеше всичко най-лошо за Чарлс Стюарт и за цялата му разпусната и отрупана с панделки банда. Вероятно беше богат търговец, бижутер или златар.

— Добър ден, госпожо! Много любезно от ваша страна, че ми предлагате гостоприемство в колата си. Сигурна ли сте, че няма да ви безпокоя?

— Но, разбира се, господине! Щастлива съм, че мога да ви направя тази услуга. Моля, влезте, преди дъждът да ви е намокрил съвсем.

Той се вмъкна вътре, а Нан и Тенси се дръпнаха да му сторят място. Каретата тръгна отново.

— Името ми е Самуел Дейнджърфийлд, госпожо.

— А моето е госпожа Сейнт-Клер.

Изглежда, името не му говореше нищо; още веднъж Амбър благослови анонимността.

— Моят кочияш каза ли ви, че отиваме само до Търнбридж? Там сигурно ще намерите други коне и друга кола.

— Благодаря за загрижеността ви, госпожо, но по една случайност и аз отивам в Търнбридж.

След това те почти престанаха да говорят и Нан обясни мълчаливостта на своята господарка, като каза, че тя страда от ужасна треска. Господин Дейнджърфийлд й изрази съчувствието си, заяви, че самият той е страдал от такава треска, и препоръча едно добро пускане на кръв като отлично лекарство. След по-малко от три часа те пристигнаха в селото. Търнбридж беше елегантен минерален курорт и миналото лято Нейно величество бе прекарала известно време тук, придружена от целия двор.

Сега обаче в средата на януари мястото изглеждаше мрачно и запустяло — едно невзрачно селце. Нямаше жива душа, а брястовете от двете страни на главната улица стърчаха обрулени и самотии. Само пушекът, виещ се от комините, издаваше, че има живот.

Амбър и Самуел Дейнджърфийлд се разделиха в странноприемницата, където той се настани, и тя веднага забрави за него. Амбър нае очарователна малка вила от три стаи, прекрасно мебелирана със стар полиран дъб, украсена със завеси от плюш и притежаваща цяла батарея от лъскави бакърени и калени съдове. Първите четири дни тя не стана от леглото, спеше и си почиваше. След това енергията и жизнеността й взеха връх и тя започна да се безпокои отново за бъдещето.

— Е, добре, не мога и да помисля да се върна в Лондон! — каза тя на Нан с начумерено лице, настанена в леглото и подпряна на възглавници, докато скубеше веждите си с малка сребърна щипка.

— Не виждам защо, мадам!

— Нищо не разбираш! Мислиш ли, че бих искала да стъпя пак в този проклет театър и всичките онези контета да ми се смеят в лицето? Не, не искам!

— О, в края на краищата, мадам, струва ми се, че може да се върнете в Лондон, без да отидете пак в театъра. Слаб е онзи, чийто лък има само една стрела.

Нан ценеше афоризмите.

— Питам се къде бих могла да отида — прошепна Амбър.

Нан пое дълбоко дъх, преди да каже онова, което беше намислила, но не вдигна поглед от бродерията си.

— Мисля, мадам, че ако наемете жилище в Сити и се представите за богата вдовица, скоро ще си намерите съпруг. Възможно е да не държите на това, но бедняците нямат избор.

Амбър я погледна гневно. После захвърли рязко щипката за вежди, бутна настрана огледалото и се отпусна на възглавниците със скръстени ръце. Известно време двете жени останаха безмълвни. Нан дори не смееше да погледне разгневената си господарка. Най-сетне Амбър се успокои и въздъхна.

— Питам се — започна тя — дали този господин… как се наричаше той… е достатъчно богат, за да си струва трудът да се заловя с него?

Два дни по-рано господин Дейнджърфийлд беше изпратил да попитат как е; тя бе отговорила не твърде учтиво и след това не бе помислила вече за него.

— Възможно е, мадам. Той има добър прислужник; бих могла да се опитам да му заговоря.

Няколко часа по-късно Нан се върна със зачервени страни и много възбудена не само, както подозираше Амбър, по причина на новините, които носеше.

— Е? — запита Амбър, която се беше изтегнала на леглото с ръце, кръстосани под главата.

Откакто Нан беше излязла, тя тъжно бе размисляла върху миналите си грешки и върху заблужденията си относно мъжете, които смяташе отговорни за тях.

— Какво откри?

Нан влезе в стаята, носейки със себе си вълна от чист въздух и подновена енергия.

— Узнах всичко! — заяви тя тържествуващо, докато развързваше панделките на капюшона си и го хвърляше на стола. Все още с наметката си, Нан се спусна към леглото и приседна до Амбър, която все още не откликваше на ентусиазма й.

— Открих, че господин Дейнджърфийлд е един от най-богатите хора в Англия!

— Един от най-богатите хора в Англия! — повтори бавно Амбър, все още невярваща.

— Да. Той притежава истинско състояние. О, не зная точно какво! Двеста хиляди лири или нещо подобно. Джон казва, че всички го знаели. Той е търговец и…

— Двеста хиляди… Женен ли е? — попита Амбър, чийто интерес започна да се събужда.

— Не, бил е, но жена му починала, мисля, преди шест години. Така ми каза Джон. Но той има четиринадесет деца; има и умрели, не знам колко. Идвал всяка година тук да пие минерална вода заради здравето си. Имал някакъв пристъп. Той тъкмо се кани да слезе до извора. И Големия Джон отива с него!

Изведнъж Амбър отхвърли завивките и скочи от леглото.

— И аз мисля да отида да изпия чаша вода. Извади роклята ми от зелено кадифе, бродирана със сърма, и зеленото ми палто. Много ли е кално? Да си сложа ли галоши?

— Мисля, че да, мадам. — Нан се суетеше, търсеше ризи и фусти в непознатите чекмеджета, ровеше в отворените куфари, за да извади панделките и жартиерите, и не преставаше да бъбри:

— Помислете си само, мадам! Какво щастие! Сигурно сте родена с риза!

И двете бяха в по-добро настроение и по-весели, отколкото седмици наред. Дъждът бе спрял, ала нощта беше мразовита и тънка ледена корица покриваше разкаляните улици. На фона на сиво-синьото небе бледото слънце се прокрадваше зад бели пухести облаци, твърде рехави, за да предвещават дъжд. Селските момичета със сламени шапки и къси поли, понесли големи кошници, изведнъж плъзнаха по улиците, като високо хвалеха стоката си от пилета, прясно масло, мляко и зеленчуци.

Когато Амбър, следвана от Нан и Тенси, се отправи към извора, двама младежи с украсени с панделки костюми, с шапки с пера, с накъдрени перуки и изкусно изработени шпаги се поклониха тържествено и помолиха за благоволението да й се представят сами. Такъв беше обичаят по тези места.

Те казаха, че се наричат Франк Кифлин и Уил Уигълсуорт и идват от Лондон, за да избягат от някаква дама, която искала да се омъжи за Уил. Амбър никога не ги беше виждала в театъра и подуши веднага двойка нехранимайковци, които искаха да минат за важни личности или най-многото те бяха най-млади синове в семействата си и водеха живот, който не отговаря на средствата им.

За голямо неудоволствие на Амбър те наостриха уши, щом тя им каза името си.

— Госпожа Сейнт-Клер? — повтори Уигълсуорт, грозен момък с развалени зъби и следи от шарка по лицето. — Това име ми е познато. Какво ще кажеш, Франк? Не сме ли срещали вече някъде госпожа Сейнт-Клер?

— О, без съмнение! Сигурен съм, че съм ви виждал вече, госпожо! Но питам се къде? Не сте ли били случайно в Бенстед Даунс миналата година?

„О, нещастие! — помисли си Амбър. — Ако тези идиоти открият коя съм и господин Дейнджърфийлд го научи, не ще имам никакъв шанс.“

Но тя им се усмихна мило.

— Не, господа, убедена съм, че ме бъркате с някого. Не си спомням да съм ви виждала, а съм сигурна, че не бих забравила лицата ви, ако ви бях срещнала.

Като взеха тези думи за комплимент, двамата се поклониха усмихнати.

— Ваши покорни слуги, мадам. — Дори тогава обаче те продължиха да разговарят поради липса на друга тема и се впуснаха в безцелни догадки. Франк питаше Уил дали не са я виждали в „Мол“, а Уил уверяваше Франк, че сигурно е било на някой прием. Амбър отхвърли предположенията им и тъкмо търсеше начин да се отърве от тях, когато господин Дейнджърфийлд се запъти право към нея.

— Изглеждате много добре, госпожо! Надявам се, че треската ви е минала?

Тя направи реверанс, усмихна му се и пожела да духне върху Кифлин и Уигълсуорт, както се издухват две облачета дим. Докато Амбър и господин Дейнджърфийлд разменяха общи фрази върху времето, вкуса на водата и изкривените обувки на Тенси, те си играеха със своите панделки и гребенчета, като кривяха очите си и горяха от желание този стар дърдорко да си отиде. Но когато Амбър му ги представи, тя има удоволствието да види промяната, която настъпи у тях. Този път беше съвсем сигурна, че е открила с какви хора има работа.

— Самуел Дейнджърфийлд, господине? — повтори Уил Уигълсуорт, наострил внезапно уши. — Познавам един Боб Дейнджърфийлд. Искам да кажа, срещнахме се у един общ приятел. Той е от семейството на големия търговец. Да не би случайно да сте негов роднина, господине?

— Аз съм бащата на Боб!

— О, гледай ти! Би ли повярвал, Франк? Бащата на Боб!

— Хм… Моля ви, предайте на Боб нашите поздрави, когато се върнете в Лондон.

— Благодаря, господа. Няма да забравя.

Амбър чувстваше как почва да става нервна, защото не искаше да продължи разговорът пред господин Дейнджърфийлд.

— Извинете, господа, но трябва да се прибирам. На вашите услуги, господине!

Тя направи реверанс пред господин Дейнджърфийлд, но двамата младежи настояваха да я придружат до дома й.

— Честна дума, Уил — каза Франк Кифлин, щом като се разделиха с господин Дейнджърфийлд. — Помисли си само! Да срещнем бащата на Боб! Изглежда, че го познавате добре, госпожо Сейнт-Клер.

— О, не! Срещнах го в момента, когато колата му бе спряла, а конете отвлечени от разбойници. Предложих му място в моята кола.

Уил не скриваше възмущението си.

— Какво нахалство от страна на тези разбойници в днешно време! Истински варварски нрави! Не се спират пред нищо: помислете си само, подобни типове да нападнат човек като господин Дейнджърфийлд!

— Варварски нрави — повтори като ехо Франк.

Но когато Амбър се сбогуваше с тях на прага на жилището си, Уигълсуорт, който я наблюдаваше внимателно, щракна внезапно с пръсти.

— Сега зная коя сте, госпожо Сейнт-Клер! Вие участвахте в театъра на Негово величество!

— Но, разбира се. Така е. Знаех, че сме ви виждали и преди. Защо такава скромност, госпожо? Много от актрисите са…

— Актриса! — възнегодува Амбър. — Господи! Как може да ви хрумне подобна мисъл в главата! Може би приличам на някоя от тези нещастници… Такъв е занаятът им — гледат да приличат на знатни хора. Не, господа, грешите, уверявам ви. Виждала съм сцената само от моята ложа. И така, лека нощ!

По усмивките и лукавите погледи, които те си размениха, тя разбра, че не е успяла да ги заблуди. Когато вратата се затвори подире й, Амбър се облегна с гръб на нея и подсвирна тихо.

— Пфу! Чумата да отнесе тези двама негодници! Ще трябва да намеря начин да се отърва от тях!

Когато се върнаха още същата вечер, за да я поканят да ги придружи до игралния салон, първата й мисъл беше да им откаже. Но си каза, че може би, би могла да ги уличи в нещо и да ги принуди да се махнат. Затова прие. По пътя Франк подхвърли, че биха могли да предложат на господин Дейнджърфийлд да се присъедини към тях.

— Сигурен съм, че старият господин е самотен, и бог ми е свидетел — въпреки че не обичам да играя със старци, не мога да понеса мисълта бащата на Боб да бъде самотен.

Амбър съвсем не искаше господин Дейнджърфийлд да узнае, че е актриса.

— Господин Дейнджърфийлд никога не играе на карти. Той презира дори вида им. Знаете ги какви са тези стари пуритани…

Явно разочаровани, двамата младежи потвърдиха думите й.

Около масите за игра имаше съвсем малко хора, а някои от тях бяха явно местни жители, които играеха на малки суми. Амбър и двамата й кавалери се спряха да погледат, после Франк подхвърли, че биха могли да опитат щастието си на зарове, нещо, което, твърдеше той, било най-невинната игра на света, зависеща само от извиването на китката.

— О, господа! — възкликна Амбър с изненадан и съвсем невинен вид. — Не зная да играя. Дойдох само да ви погледам и да ви правя компания. Никога не взимам със себе си пари, когато пътувам.

Господин Кифлин изглеждаше възхитен.

— Много умно, госпожо Сейнт-Клер. В днешно време пътуването е много несигурно. Но позволете ми да ви заема десет или двадесет лини. Не е забавно да седиш и да гледаш другите…

Амбър като че ли се поколеба.

— О, но аз… не смея…

— Тц, тц, тц… госпожо! И защо? Само да не говорим за лихви, моля ви се! Само един негодник би приел лихви от една толкова очарователна жена.

— Какъв ласкател сте вие, господин Кифлин — каза Амбър, мислейки си, че те сигурно имат нещо друго наум.

Двамата господа извадиха от джобовете си купчинки лъскави шилинги, които пръснаха пред себе си. Нямаше нито една гвинея, нито едно пени — само шилинги. Явно беше, че бяха взети от някой фалшификатор, за да ги разменят с истински пари. Амбър изгуби нарочно няколко лири и заяви, че ще пише на своя довереник в Лондон да уреди сметката с господата, щом те се завърнат в Лондон.

— Но не забравяйте, госпожо Сейнт-Клер — каза Уигълсуорт на сбогуване, — не забравяйте, че не ще приемем никаква лихва. Нито пени!

Амбър разгледа няколко от монетите и се убеди, че са фалшиви. Приличаха точно на онези, които изработваше фалшификаторът, който живееше на третия етаж при Мама Червената шапчица. Тя подхвърли един шилинг във въздуха, улови го със смях и намигна на Нан.

— Ще се заема с тези двама нехранимайковци. Гарантирам ти. Утре рано ще изпратиш Джеремая да попита господин Дейнджърфийлд дали би ми направил удоволствието да дойде да обядва с мен. Чакай… мисля да облека роклята от черно кадифе с дантелена яка и маншети. С нея изглеждам като младо момиче, нали?

— Разбира се, мадам!

Когато Самуел Дейнджърфийлд дойде, Амбър го посрещна на вратата. Роклята й беше затворена, но много прилепнала. Косите й бяха вързани с черна кадифена панделка, а гримът й беше толкова дискретен, че дори една жена не би могла да каже дали тези цветове са истински или изкуствени.

— Много любезно от ваша страна, госпожо Сейнт-Клер, да ме поканите на обяд!

— Зная, че това не е прието, но онзи ден отговорих така нелюбезно на вашата бележка. Извинете ме, скъпи господине, болестта ме правеше нетактична…

Амбър знаеше, че е нарушила условностите, но се надяваше да симулира достатъчно скромност, та да го заблуди. Той се усмихваше снизходително, както би се усмихвал на някое хубаво, малко котенце.

Заговориха за болестта й, после седнаха на трапезата. Нан бе сложила масата край камината в салона. Прислужникът я беше предупредил, че господарят му се радва на добър апетит — при все че лекарят му препоръчваше диета, — и Амбър беше поръчала богата трапеза. Тя си казваше, че е по-добре да се понрави на господин Дейнджърфийлд, отколкото на неговия лекар.

С лекота Амбър обърна разговора към господата Кифлин и Уигълсуорт. Тя разказа по много искрен начин, че те били дошли предната вечер при нея и я помолили да им услужи с пари. Каза също, че е донесла в Търнбридж само петнадесет или двадесет гвинеи, но ги била дала на тези младежи, за да изплатят дълговете си от игра. Сега се питала как ще натъпче в чантата си всичките получени шилинги.

Както и се беше надявала, господин Дейнджърфийлд доста се разтревожи от нейния наивен разказ.

— Познавате ли добре тези господа?

— Господине, никак! Срещнах ги вчера сутринта при извора. Представиха ми се сами. Както знаете, тук хората не се церемонят.

— Много сте млада, госпожо Сейнт-Клер, и предполагам, че не познавате така добре света, както един стар човек. Ако ми позволите един съвет, не приемайте вече пари от тези господа. Те може би са почтени, както твърдят, но ако живеете така дълго като мен, ще се научите да бъдете предпазлива и не ще се доверявате на нови познати, особено в такъв курорт.

— О! — възкликна Амбър поразена. — Но аз смятах, че Търнбридж се посещава само от порядъчни хора. Лекарят, който ме изпрати тук, каза, че миналото лято Нейно величество била тук с всички придворни дами.

— Да, вярвам. Но там, където се намира аристокрацията, се срещат и негодници. Те се залавят предимно с млади, неопитни личности като вас.

Докато говореха, Амбър вдигна ръка, за да оправи една от панделките си. Това беше знакът, уговорен с Нан, която чакаше вън, близо до прозореца.

— О — каза тя с недоволен израз, — как можах да бъда толкова глупава! Надявам се, че…

В този момент Нан влезе запъхтяна и се спря на прага, за да свали галошите си.

— Боже мой, госпожо! — викна тя много развълнувана. — Гостилничарят отказа да приеме монетата. Казва, че е фалшива…

— Фалшива! Но това са парите, които ми даде снощи господин Кифлин!

Самуел Дейнджърфийлд се обърна.

— Мога ли да видя?

Той взе шилинга от ръката на Нан, пусна го да издрънчи на масата и го попипа, докато двете жени го наблюдаваха.

— Фалшива е — каза той сериозно. — Значи тези млади негодници са фалшификатори! Грозна, дори опасна история. Питам се колко измами са извършили.

— Сигурно са измамили всички, които са били достатъчно глупави! — каза Амбър с възмущение. — Е, добре, смятам, че трябва да повикаме полицията, която ще ги заведе където трябва.

Но господин Дейнджърфийлд не изглеждаше толкова ожесточен.

— Законът е ужасно строг, те ще бъдат обесени, разсечени или кой знае какво…

Тези думи съвсем не смутиха Амбър, но тя сметна, че е по-добре да не го показва.

— Смятам, че бихме могли да се справим и по друг начин. Ще ви бъде ли възможно, госпожо, да ги накарате да дойдат тук под някакъв предлог?

— О, но те ще бъдат тук след няколко минути. Ще дойдат да ме вземат, за да отидем на извора.

Когато малко по-късно те дойдоха, Нан им отвори. При вида на господин Дейнджърфийлд устата им се разтеглиха в усмивки, които се изличиха веднага щом той започна:

— Госпожа Сейнт-Клер и аз тъкмо разисквахме върху обстоятелството, че в Търнбридж има фалшификатори на монети.

Кифлин вдигна вежди.

— Фалшификатори на монети? Велики боже? Невероятно! Тези нещастници стават с всеки ден все по-дръзки.

А Уигълсуорт възкликна, не вярвайки на ушите си:

— Фалшификатори в Търнбридж!

— Да — каза Амбър, — притежавам един шилинг, който току-що ми бе върнат от гостилницата, и господин Дейнджърфийлд казва, че бил фалшив. Може би желаете да го разгледате, господа?

Тя го подаде на Уигълсуорт и двамата младежи го заоглеждаха внимателно със свъсени вежди; по челата им избиха капки пот.

— Струва ми се истински — забеляза най-сетне Кифлин. — Но аз съм толкова наивен, че винаги ме мамят.

Уигълсуорт се засмя не твърде убедително.

— Също като мен!

И той върна монетата.

— Полицията — каза сериозно господин Дейнджърфийлд — ще разреши спора. Ако открият, че монетата е фалшива, ще претърсят всички хора в селото.

В същия момент пред прозореца с кошница в ръце мина селянка, която викаше:

— Пресни яйца! Кой иска съвсем пресни яйца?

Кифлин се обърна живо.

— Ето я! Надявам се, че ще ни извините, госпожо Сейнт-Клер, но бяхме дошли да ви помолим да отложим срещата си. Спахме до късно и сега търсим малко пресни яйца за обяд. Довиждане, госпожо! Довиждане, господине!

И двамата се поклониха и излязоха от стаята. Щом се намериха вън, те се втурнаха по улицата, минаха покрай младата селянка, без дори да я погледнат, и изчезнаха. Амбър и господин Дейнджърфийлд, които ги наблюдаваха, се спогледаха и избухнаха в смях.

— Вижте ги как тичат — викна Амбър. — Сигурна съм, че няма да спрат, преди да стигнат до Париж!

Затваряйки вратата, тя въздъхна:

— Е, добре! Надявам се, че този урок ще ми бъде в полза. Никога вече не ще се доверявам на непознати.

Той й се усмихна.

— Хубава жена като вас трябва да бъде недоверчива към всички!

Говореше с вид на човек, който иска да направи комплимент, но не знае как да постъпи. И когато тя му отговори с бегъл поглед с крайчеца на окото, той се позакашля, а зачервеното му лице се помрачи.

— Хм… питам се, госпожо Сейнт-Клер, дали ще имате достатъчно доверие в един непознат, за да дойдете с мен до извора?

Амбър започна да става по-смела, чувстваше у себе си онази възбуда, която изпитваше винаги когато виждаше, че е привлякла някой мъж.

— Но, разбира се, господине. Мисля, че мога да позная почтения човек… при все че не винаги мога да открия навреме обратното.

Амбър бе играла в много пиеси, рисуващи строгия, суров и прикрит живот на големите семейства в Сити. Макар че всички те бяха горчиви, сатирични и скандално пресилени, тя ги вземаше за чиста монета. Ето защо си въобразяваше, че знае точно какво може да хареса у една жена Самуел Дейнджърфийлд. Но скоро откри, че инстинктът й е по-добър съветник.

Защото колкото повече го опознаваше, толкова по-ясно си даваше сметка, че макар и да беше търговец в Сити и презвитерианец, той беше не по-малко и мъж. За своя най-голяма изненада осъзна, че той не прилича по нищо на старите, смешни, сурови и строги самохвалковци, които се присмиваха на театъра на Негово величество.

Без да се държи прекалено свободно, той не беше скучен; имаше приятен характер и се смееше на драго сърце. Беше работил упорито през целия си живот, защото сам беше спечелил по-голямата част от състоянието си, но се поддаваше лесно на веселостта на една млада жена. Семейният му живот бил много затворен, нещо, което беше оставило у него леко чувство на съжаление и любопитство. Амбър влизаше в живота му като някаква вълна от свеж и живителен пролетен въздух, събуждащ всичко авантюристично, което дремеше у него. Тя олицетворяваше онова, което той не познаваше у жените, а и едва ли се досещаше за всичко.

Не след много време те започнаха да прекарват заедно дълги часове и макар че Самуел Дейнджърфийлд твърдеше, че тя сигурно се е наситила на обществото на един старец, и я насърчаваше да завързва нови познанства, Амбър настояваше, че презира всички празноглави млади хора, които мислят само за танци и игри. Тя рядко излизаше и не можеше да постъпва другояче, защото се страхуваше да не бъде позната.

Освен това знаеше мнението му за двореца и си даваше ясна сметка какво може да мисли той за една актриса. Един ден, след като бяха заговорили случайно за крал Чарлс, той беше казал:

— Негово величество би могъл да бъде най-големият владетел, който народът е имал някога, но за негово нещастие и за нещастие на всички ни изгнаническите години са го погубили. Той е усвоил навици и начин на живот, от които никога вече не ще се освободи, още повече че сам не държи на това.

Наведена над ръкоделието, което беше взела назаем от Нан, Амбър заяви важно, че според онова, което беше чула да се говори, Уайтхол бил място на гибел.

— На гибел, да! На гибел и корупция. Честта там се смята за срам, добродетелта е предмет на присмех, а бракът — тема за вулгарни шеги. Както навсякъде в Англия, и в Уайтхол има много добри, честни и сериозни хора, но негодниците и глупаците са повече от тях.

Общо взето, разговорите им не бяха така сериозни, защото той не държеше да разисква с нея върху морала и политиката. Жените не се интересуваха от такива неща, а хубавите — още по-малко. Освен това при нея той бягаше от политиката.

Амбър често искаше от него финансови съвети; с широко отворени очи и поклащайки глава, тя го слушаше да говори за пари, капитал, ипотеки, акции и приходи. Заговори му за Шедрак Нюболд и беше щастлива, когато видя, че му е направило благоприятно впечатление. Защото пред него тя минаваше за богата вдовица. Говореше как за нея било голяма отговорност да управлява богатството на съпруга си и се страхува някой да не я измами. Поради същата причина тя обясни, че се е отнасяла с недоверие към всички млади хора, които искали да се запознаят с нея. Амбър намекваше често и за семейството си, което страдало така много по време на гражданската война, като подбираше грижливо от всички истории, които Алмсбъри й беше разказвал за своите приключения или от тези на лорд Карлтън. Така тя се надяваше, че ще може да го заблуди, в случай че той беше склонен да я вземе за авантюристка.

Те играеха безкрайни партии пикет, при които тя го оставяше да печели. Караше го да се смее, като подражаваше на дебелите възрастни жени и на старите, страдащи от подагра господа, които ходеха да пият вода. Амбър му свиреше на китара, но не някакви неприлични улични куплетчета, а жизнерадостни селски мелодии и песни от английския фолклор. Тя го глезеше и ласкаеше, шегуваше се, но през цялото време се отнасяше към него все едно беше много по-млад и все пак винаги беше загрижена за удобството му, сякаш беше много по-стар, отколкото всъщност бе. Един ден му каза, че не изглежда на повече от четиридесет и пет години и не искаше да повярва, когато той заяви, че най-големият му син е вече на тридесет и пет години. С други думи, тя беше живо въплъщение на влюбена жена. След двадесет и първия ден той не беше направил опит да я прелъсти и тя започна да се безпокои.

Една вечер, точно преди заминаването си, тя беше застанала до прозореца, дращейки разсеяно с нокътя си рисунка върху замръзналото стъкло. Беше се намръщила и между веждите й се беше врязала дълбока гънка. Нан, която вадеше жар от огъня, за да я сложи в една сребърна грейка, я погледна с крайчеца на окото си.

— Какво има, мадам?

Амбър се обърна, като нервно повдигна края на роклята си.

— О, Нан! Не зная вече какво да правя. От три седмици гоня този заек, а все още не съм го пипнала.

Нан затвори грейката и се отправи към спалнята.

— Вие сте по дирите му, мадам! Зная го!

Амбър я последва и започна да се съблича, но лицето й си оставаше мрачно и от време на време въздишаше нетърпеливо. Имаше чувството, че е пропиляла целия си живот в прелъстяване на Самуел Дейнджърфийлд. Нан дойде да й помогне да се съблече и застана зад нея.

— Боже мой, мадам! — протестираше тя. — Нямате никакви причини да се тревожите. Познавам тези стари пуритани, служила съм по къщите им. Те се отнасят много сериозно към любовта. Залагам девствеността си, ако той от двадесет години насам е спал с друга освен със своята жена. Господи, дайте на този господин време да победи скрупулите си. И после не забравяйте, че трябва да направите всичко възможно той да ви вземе за добродетелна жена. Аз съм го наблюдавала и зная, че вече съвсем не е на себе си. Фитилът е запален и експлозията няма да закъснее — додаде тя, като поклати мъдро глава. — Дайте му само случай, и ще го уловите така лесно, както бекас в примка! — И Нан направи с двете си ръце движение, сякаш удушваше някакво животно.

Докато Амбър привършваше събличането си, Нан затопли завивките с помощта на грейката и приготви леглото. Амбър се вмъкна в него и вече на топло започна отново да разсъждава по проблема.

Чувстваше, че това е последният й шанс, в който може да се вкопчи и да постигне своята цел. Ако пропаднеше и този път… но не, нямаше да пропадне. Не можеше да си го позволи. Уви, беше видяла твърде добре какво става с жените, които също като нея продаваха чаровете си и пропускаха случая да си създадат сигурност.

„Каквото и да става — мислеше тя с отчаяние, — той трябва да се ожени за мен. На всяка цена!“

И докато размисляше, внезапно й дойде наум, че може би е на погрешен път, като се опитва да го накара да се ожени за нея от съжаление или поради чувство за вина. Очевидно — каза си тя с внезапно просветление — тази мисъл никога не бе минавала през ума му: той няма никакво намерение да ме прелъсти. Смята, че съм невинна и добродетелна, и ме почита. Ще се ожени за мен само ако го пожелае истински. „Ето какво ми остава да направя — да го доведа до едно откровено и почтено предложение за женитба. Как не помислих по-рано за това? Но как да постъпя, какво да направя?“

Амбър и Нан се заловиха с този проблем и най-сетне нахвърлиха приблизителен план.

Около седмица по-късно Амбър и Самуел Дейнджърфийлд заминаха за Лондон с колата на търговеца. Още преди няколко дни той я беше предупредил, че има намерение да си тръгне, и тя бе поискала позволение да пътува с него, тъй като щяла да се чувства по-сигурна, отколкото ако е съвсем сама. Собствената й карета с Нан и Тенси идваше след тях. Амбър и Самуел Дейнджърфийлд бяха закусили заедно във вилата й — солидна закуска, която да ги подкрепи за пътуването — и въпреки че докато се хранеха, Амбър бе весела и закачлива, сега тя бе умислена, мълчалива и от време на време тихо въздъхваше.

Денят беше сив и мрачен, дъждът се стичаше от оголените клони на дърветата. Въздухът беше студен и пронизващ, но и двамата се бяха свили под дебели кожи, а една завивка беше метната върху коленете им. Краката им бяха поставени върху грейки, каквито мнозина носеха със себе си на църква. Поради това във вътрешността на голямата друсаща карета бе приятно и топлината наред със запотените стъкла създаваше уютна атмосфера в този малък остров, откъснат от останалия свят.

Може би тази откъснатост и тази самота му дадоха смелост да вземе хубавата ръка, отпусната в скута, и да каже:

— За какво мислите, госпожо Сейнт-Клер?

Амбър не отговори веднага, но го погледна с най-нежната и най-привлекателната си усмивка. Повдигна едва забележимо рамене.

— О — каза тя, — мислех си, че нашите игри на карти, малките вечери и разходките ни през деня ще ми липсват.

И въздъхна отново.

— Сега, когато свикнах да виждам някого край себе си, ще се чувствам твърде самотна.

Беше му разказала колко затворено живее в Лондон, без роднини, само с неколцина приятели и без всякакво желание да завързва нови познанства.

— О, но аз се надявам, че няма да се откажете от нашето приятелство, скъпа госпожо… Е, добре… откровено казано, питах се дали не бихме могли да се виждаме понякога в Лондон…

— Много любезно от ваша страна — отвърна тъжно Амбър, — но зная колко сте зает и погълнат от грижи за вашето семейство.

Защото тя знаеше, че в голямата семейна къща на Блекфриърс все още живееха многобройни малки и големи деца.

— Не толкова, уверявам ви. Докторът ме съветва да работя по-малко и, бога ми, откривам у себе си известна склонност към леност, особено когато имам възможност да си почина в очарователна компания!

Тя му се усмихна и сведе поглед при този комплимент.

— Бих искал също да се запознаете с близките ми. Всички живеем много щастливо и аз вярвам, че ще ги обикнете. Зная, че и те ще ви харесат.

— Вие наистина сте много добър, господин Дейнджърфийлд, като се грижите така… О, какво ви е? — извика, тя, щом видя, че лицето му се гърчи като под пристъпа на някаква болка.

Той не отговори веднага, явно смутен от неразположението си в един толкова романтичен момент. Най-сетне поклати глава.

— Не — каза той, — не, няма нищо!

Но болката се върна отново и лицето му се сгърчи. Сериозно обезпокоена, Амбър го улови за ръка.

— Господин Дейнджърфийлд, моля ви! Кажете ми… Какво ви е?

Той изглеждаше твърде неразположен и най-сетне призна, че без всякаква причина страдал от силни стомашни болки.

— Моля ви, госпожо, не се безпокойте за мен. Ще ми мине. Само… О!…

И без да иска, простена от болка.

Амбър беше изпълнена със съчувствие и взе незабавно положението в ръцете си.

— Недалеч край пътя има малка странноприемница. Спомням си, че минахме покрай нея миналия път. Ще спрем там — вие ще си легнете веднага и аз съм сигурна, че… О, не протестирайте, скъпи господине — каза тя, като долови слаба съпротива.

При все че говореше с тон, който не търпеше възражения, гласът й беше нежен като на майка, увещаваща болното си дете.

— Зная какво ви е потребно. Вижте, в тази чанта, която нося винаги със себе си, има лайка и други билки. Ще ви сваря…

Стигнаха много бързо до странноприемницата. Тя даде заповед да спрат и огромният прислужник на господин Дейнджърфийлд — Големия Джон — предложи да го занесе вътре, нещо, което би извършил много лесно. Но господарят му не се съгласи и прие само най-необходимата помощ. Амбър се суетеше като квачка всред пиленцата си. Тя заповяда да приготвят незабавно стая, нареди Джеремая и Темпист да свалят багажа и изтича няколко пъти да види как се чувства господин Дейнджърфийлд. Най-сетне го качиха горе въпреки протестите му и го настаниха в голямото легло с балдахин.

— А сега — каза Амбър на хотелиерката — накладете хубав огън и ми донесете съд с дръжка, за да имам винаги топла вода. Донесете ми и всички грейки, с които разполагате, както и няколко допълнителни завивки. Нан, отвори чантата и ми извади кутията с билки!… Джеремая, бих искала алманаха си… той е най-отгоре в голямата чанта от зелена кожа. А сега излезте всички, за да може господин Дейнджърфийлд да си почине…

Амбър съблече палтото, шапката, жакета и вратовръзката му, нареди грейките около него и го покри с много завивки. Беше сръчна, нежна, весела и изпълнена с готовност. Всеки непознат би я взел за негова съпруга. Той я помоли да не се занимава с него, а да продължи за Лондон и да му изпрати лекар. Явно обезпокоен, че може би се касае за нова и последна атака, той я помоли да предупредят и семейството му. Но Амбър отказа твърдо.

— Няма нищо сериозно, господин Дейнджърфийлд — заяви тя. — След няколко дни ще бъдете така здрав, както преди. Сигурна съм в това. Не би било добре да плашим всички, особено Летис, и то пред самото раждане.

Летис беше най-голямата му дъщеря.

— Не — призна той кротко, — наистина не би било добре.

Въпреки неразположението му скоро стана ясно, че се радва на болестта си и на грижите, с които бе заобиколен. Винаги се беше смятал длъжен да се държи като стоик; сега, далеч от онези, които го познаваха, той се отдаваше на лукса да бъде глезен от една млада и хубава жена, която като че ли нямаше друга грижа освен неговото удобство. Отказваше дори да го оставя сам нощем от страх пред нова атака и спеше близо до него на походно легло.

При най-слабото му движение тя скачаше на крака и заставаше до него. Великолепната разпусната коса обграждаше лицето й, а слабата светлина на свещта хвърляше сенки върху голите й ръце и играеше по деколтето й. Тихият й глас беше същинска ласка; плътта й беше топла, когато тя го докосваше случайно, минавайки покрай него. Топлината на стаята бе наситена с трайно ухание на жасмин и сива амбра. Никое боледуване не е било така приятно. И след като болката беше вече преминала, той остана още дълго време на легло, може би защото тя го беше убедила, че е слаб и бледен.

— Милостиви боже! — каза един ден Амбър на Нан, докато се обличаше в съседната стая. — Струва ми се, че когато се омъжа за този старец, ще бъда по-скоро негова болногледачка, отколкото съпруга.

— Все пак, мадам, вие настояхте той да остане на легло! И ваша беше идеята да го накарате да яде от онези гъби…

— Псст — каза предпазливо Амбър, — не е твоя работа да говориш за това.

Тя стана, хвърли последен поглед в огледалото и се отправи към вратата, която свързваше стаите им. Докато влизаше в съседната стая, върху лицето й се появи израз на кротка нежност.

XXV

Барбара бе положила глава на рамото на Джеймс Хамилтън. И двамата лежаха неподвижни, потънали в полудрямка, със затворени очи и лица, озарени от блажен покой. Полека Барбара се размърда обезпокоена. Сбърчи нос и ноздрите й потръпнаха. Подуши веднъж, после пак. Каква е тази миризма, по дяволите?! — мислеше с раздразнение тя. Изведнъж разбра. Нещо гореше. Стаята гореше. Тя рязко се изправи и видя, че почти цялата завеса бе в пламъци — очевидно, развяна от вятъра, беше закачила запалената свещ. Барбара притисна лице с юмруците си и изпищя:

— Джеймс, стаята гори!

Красивият полковник се изправи и изгледа с омраза горящата завеса.

— Боже мой! — извика той, но Барбара вече го избутваше от леглото, търсейки трескаво чехлите и халата си.

Напълно разсънен, Хамилтън се спусна към завесата, изтласка я с рязко движение от корниза и започна да я гаси. Огънят беше обхванал вече близкия стол, а завесата, падайки на пода, подпали един от персийските килими.

Барбара изтича към Хамилтън и му подаде дрехите.

— Облечете ги! Бързо… надолу по стълбите, преди да е дошъл някой. Помощ! Помощ! — изпищя тя. — Пожар! Помогнете!

Джеймс излезе и почти веднага в стаята нахлуха десетина прислужници. Пламъците бяха достигнали стените, срещуположната завеса също гореше. Стаята се изпълваше с лют и задушлив дим.

— Направете нещо! — крещеше неистово Барбара.

И макар че в спалнята надойдоха лакеи, пажове, негри, камериерки, кавалери, минаващи наблизо, никой не се залавяше с потушаването на огъня. Няколко мига всички стояха в тъпоумно вцепенение, надявайки се все пак някой да реши какво да се прави.

Изведнъж отнякъде се появиха десетина лакеи, носещи кофи с вода. С мощни движения те плиснаха водата върху горящия стол и килима. Чу се съскане и кълбест дим изпълни стаята. Хората се дръпнаха назад, като стискаха очи и кашляха силно. Неколцина се завтекоха за още вода.

Лаеха кучета. Една подплашена маймунка цвърчеше, подскачаше от рамо на рамо и в страха си ухапа ръката на една жена, която се мъчеше да я пропъди. Непрекъснато влизаха и излизаха мъже с кофи вода, а повечето жени се суетяха наоколо. Барбара се опитваше да дава заповеди на всички едновременно, но никой не й обръщаше внимание. Край нея мина забързан един паж с две големи кофи плискаща се вода. Барбара го хвана за ръката.

— Момче, чакай малко… Искам да ти кажа нещо.

Младежът спря и я погледна. Очите му бяха кървясали, лицето — плувнало в пот и изпоцапано със сажди.

Тя сниши глас:

— Там, в онзи ъгъл, има малко ковчеже. Най-отгоре съм сложила една китара. Донеси ми го и ще ти дам двадесет лири.

Момъкът премигна изненадан.

Двадесет лири! Когато заплатата му за цяла година беше само три. Сигурно много й трябваше това ковчеже.

— Цялото крило гори, ваше благородие.

— Тогава четиридесет лири! Донеси го! — побутна го Барбара.

След две-три минути той дойде, носейки с лекота ковчежето, което беше съвсем малко. Едната му страна бе овъглена и когато Барбара го постави на пода, то се разпадна. На земята се изсипаха няколко сгънати писма. Младежът се наведе да й ги подаде, но Барбара извика:

— Остави! Аз ще ги вдигна. Върни се обратно на работа.

Тя се опря на едното си коляно и започна бързо да прибира писмата, когато изведнъж една ръка се пресегна и грабна едно изпод пръстите й, Барбара вдигна очи и видя усмихнатото лице на Бъкингам, застанал до нея. Виолетовите й очи се присвиха, а зъбите й се оголиха в свирепа гримаса.

— Дайте ми го!

Бъкингам продължи да се усмихва.

— Разбира се, мила. Веднага щом му хвърля поглед. Ако е толкова важно за вас, то сигурно е важно и за мене.

Те се гледаха втренчено още миг — Барбара полуколеничила, а нейният снажен братовчед надвесен над нея — и двамата чужди на суматохата около тях. Изведнъж тя се хвърли към него, но той леко отстъпи, вдигна ръка, за да се предпази, а с другата пъхна писмото във вътрешния джоб на наметката си.

— Не бързайте толкова, Барбара. Скоро ще ви го върна.

Барбара го изгледа с омраза и прошепна някакво проклятие, но очевидно разбра, че ще трябва да почака, докато той свърши с писмото, и отиде да даде нареждания на работниците.

Вече бяха потушили пожара и сега изнасяха от спалнята мебелите, които не бяха обгорени. Целият апартамент обаче беше черен от дима, а спалнята представляваше истински хаос от вода и въглени. Прозорците бяха отворени, за да се проветрят стаите, макар че нощта беше ветровита и дъждовна. Уилсън донесе на Барбара наметка подплатена с кожи.

Когато най-после работниците си отидоха, тя се върна при Бъкингам, който подрънкваше на китарата. Барбара го изгледа с ненавист, но остана до вратата.

— А сега, Джордж Вилиърс, дайте ми това писмо!

Дукът направи предвзето движение с ръка.

— Тц, тц, Барбара. Винаги сте била припряна. Чуйте тази мелодия. Съчиних я онзи ден. Доста е хубава, нали?

— Чумата да ви вземе — вас и вашите мелодии! Дайте ми писмото!

Бъкингам въздъхна, хвърли китарата на стола и извади писмото от джоба си. Щом започна да го разгъва, Барбара приближи към него. Той вдигна ръка предупредително:

— Стойте там, където сте, или искате да го прочета на друго място.

Барбара се подчини и застана неподвижна, със скръстени ръце и нервно потупваща с крак. Сухият пергамент изшумоля в тишината. След като Бъкингам хвърли бърз поглед върху съдържанието на писмото, на лицето му заигра закачлива и в същото време презрителна усмивка.

— За бога — каза той тихо. — Стария Роули можел да пише сладострастни, любовни писма като самия Аретино.

Стария Роули беше прякор, който Негово величество бе дал на едно козле, припкащо из градините му.

— Сега ще ми дадете ли това писмо?

Бъкингам отново го пъхна в джоба си.

— Хайде да си поговорим малко. Чух, че Негово величество ви е писал писма, след като ви е срещнал. Какво възнамерявате да правите с тях?

— Това не е ваша работа.

Дукът сви рамене и се отправи към вратата.

— Предполагам, че не е, ако трябва да бъдем точни… Е, една много знатна дама ми е поставила задача. Не бих искал да я разочаровам. Лека нощ, милейди.

— Бъкингам, почакайте малко! Вие знаете какво възнамерявам да правя с тях, така както и аз самата.

— Може би ще ги публикувате някой ден?

— Може би.

— Чух, че веднъж-дваж сте го заплашили с това.

— Е, и какво ако съм? Той знае, че ще изглежда пълен глупак, ако хората ги прочетат. Ще го накарам да скача през гергефа ми като опитомена маймуна само при споменаването на писмата.

Тя се изсмя, а очите й блеснаха алчни и жестоки.

— Да, вероятно. Един или два пъти, но не за дълго. Не, ако той действително реши да се отърве от вас.

— Защо? Какво искате да кажете? Времето не ще омаловажи тези писма. След десет години те ще имат още по-пикантен привкус.

— Барбара, скъпа моя, за жена интригантка вие понякога сте необикновено елементарна. Нима никога не ви е минавало през ума, че ако се опитате да публикувате тези писма, вие ще ги загубите?

Барбара се сепна. Не, не беше й минавало през ума, тъй като ги държеше под ключ и до тази вечер само тя знаеше къде са.

— Той не би го направил. Не би ги откраднал. Във всеки случай аз добре съм ги скрила.

Бъкингам се засмя.

— Нима? Боя се, че взимате Стария Роули за по-голям глупак, отколкото всъщност е. В двореца гъмжи от мъже, а и от жени също, които си печелят хляба, като откриват неща, струващи скъпо. Реши ли той наистина, че иска тези писма, и те ще изчезнат под носа ви, така както ги гледате.

Изведнъж Барбара изпадна в паника.

— О, той няма да направи това! Не би ми изиграл такъв подъл номер! Нали няма да го направи, Джордж?

Той се усмихна развеселен от нейното нещастие.

— Напротив, сигурен съм, че ще го направи. А и защо не? Публикуването им не е проява на особена вярност от ваша страна, нали?

— По дяволите верността! Тези писма са важни за мене. Ако той един ден ми се насити, те ще бъдат всичко, с което бих могла да се защитя — себе си и децата. Трябва да ми помогнете, Джордж. Вие сте по-умен за тези неща. Кажете ми какво да правя с тях.

Бъкингам се отдели от стената, на която се бе облегнал.

— Може да се направи само едно.

Тя понечи да се приближи, но той я възпря, като вдигна ръка и поклати глава.

— О, не, скъпа моя. Вие сама ще трябва да решите проблема си. В края на краищата, милейди, не може да се каже, че сте най-добрата ми приятелка напоследък. Или може би греша?

— Аз не съм била ваша добра приятелка?! Ха! А вие, моля, какви добрини сте ми сторили? О, не мислете, че не зная за вас и вашия Комитет за Осигуряване на Франсис Стюарт за Краля.

Бъкингам сви рамене.

— Е, всеки мъж трябва да служи на краля си. Често пъти сводничеството е най-бързият път до властта и богатството. Както и да е, всичко бе напразно. Тя се оказа такава хитра и студенокръвна уличница, каквато не бях виждал дотогава.

— Е — отвърна Барбара, като се нацупи, — ако беше така, тогава сигурно щеше да успее да се справи с мене завинаги. Мислех, че вие и аз имаме една цел, Бъкингам.

Барбара намекваше за общата им омраза към съветника Кларендън.

— Да, скъпа, така е. Най-горещото ми желание е да видя този стар глупак развенчан и в позор или пък още по-добре с глава, забучена на кол и поставена на Лондон Бридж. Време е вече младите хора да вземат управлението на страната в свои ръце.

Лицето му светна в приятелска и подкупваща усмивка. Всичката злоба и презрение бяха изчезнали от него.

— Не разбирам защо винаги се караме, Барбара. Вероятно защото и у двама ни има от кръвта на Вилиърс. Но стига вече. Хайде пак да бъдем приятели. И ако изиграете ролята си, ще използвам всичко възможно, за да получите отново благоволението на Негово величество.

— О, Бъкингам, само да можете! Кълна ви се, откакто Нейно величество се оправи, той непрекъснато се влачи след онази сополана, Франсис Стюарт. Почти обезумях от тревога.

— Виж ти! Аз пък чух, че няколко господа са се заели да ви успокояват — полковник Хамилтън и Бъркли, и Хенри Джърмин, и…

— Няма значение! Нали уж щяхме да бъдем приятели. Това обаче не ви дава право да хулите моята репутация в лицето ми.

Бъкингам се поклони.

— Моля за извинение, милейди. Беше просто безгрижна шега.

И преди се бяха карали и сдобрявали поне десет пъти. Ала и двамата бяха твърде непостоянни, твърде меркантилни и закоравели егоисти, за да могат да бъдат партньори в което и да е начинание. Сега поради това, че се нуждаеше от помощта му, тя го дари с кокетна и опрощаваща усмивка.

— Тук в Уайтхол ще се пусне слух, че по-непорочна жена от мене не е имало.

— Обзалагам се на каквото искате, че това сте точно вие.

— Бъкингам… ами писмата? Знаете, че съм просто едно глупаво създание, а вие сте толкова умен. Какво да правя с тях?

— Е, щом ме питате така мило, ще ви кажа, разбира се. Толкова е просто. Чак ме е срам да ви го кажа: изгорете ги.

— Да ги изгоря! О, стига! За глупачка ли ме вземате?

— Ни най-малко. Това е най-логичното нещо. Докато писмата съществуват, кралят може да ви ги отнеме. Но ако ги изгорите, той може да обърне двореца наопаки и пак няма да ги намери. А вие ще се подсмихвате зад гърба му.

Един миг тя го гледа скептично, но накрая се усмихна.

— Какъв хитрец сте, Джордж Вилиърс.

Барбара взе свещта от масата, отиде до камината и хвърли в нея писмата, които държеше в ръка. После се извърна към братовчед си.

— Дайте ми и другото.

Той й го подаде и тя го хвърли при другите. Пламъкът на свещта близна края на едно от писмата и огънят бавно започна да пълзи нагоре. Хартията се гърчеше и чернееше. После изведнъж купчината лумна в ярки пламъци, горя така миг-два, през което време се чуваше само пукането и съскането на восъчните печати, и накрая угасна. Барбара се обърна и през рамото си съзря Бъкингам, загледан замислено в жаравата. На красивото му лице играеше неведома усмивка. За секунда в ума й се прокрадна съмнение, но бързо премина и тя се изправи с облекчение, защото най-сетне неудобните писма бяха на сигурно място.

След около седмица почти целият дворец отиде на премиерата на новата пиеса на Джон Драйдън „Непорочната кралица“.

Театърът беше пълен, когато кралската свита пристигна. Настъпи голямо оживление и франтовете в партера насядаха по местата си, за да гледат, а жените се надвесиха от горните балкони. Една от тях нахално изпусна ветрилото си, когато кралят минаваше отдолу, и то падна точно на главата му. Чарлс успя да го хване и с усмивка го подаде на поруменялото и кикотещо се момиче сред вълна от ръкопляскания.

Кралят, Йорк и младият дук Монмът бяха в кралски облекла освен дукесата на Савоя. Те носеха дълги пурпурни мантии.

Монмът, синът на краля, плод на една любовна връзка в младите му години, бе дошъл в Англия преди година и половина с кортежа на кралица Хенриета-Мери. Някои твърдяха, че не бил син на краля, но поне приличаше на Стюарт, а и Чарлс без съмнение го мислеше за такъв. Почти от деня на пристигането на момчето той му бе засвидетелствал явно обичта си и в резултат на титлата, получена от краля, Монмът предшестваше всички освен Йорк и принц Рупърт. Предната година Негово величество го бе оженил за Ан Скот, единадесетгодишна и една от най-богатите наследници в Англия. Сега момчето се явяваше публично в кралски одежди, скандализираше всички, които благоговееха пред старинните традиции или вярваха, че кралската кръв е кралска само когато е законна.

Долу в едно от преддверията контетата коментираха:

— Боже мой, Негово величество е така привързан към момчето, все едно че е негова кръв.

— Из галериите се е пуснал слух, че той възнамерява да го обяви за свой законен син и да го направи наследник, след като вече се доказа, че кралицата не може да има деца.

— Кой го е доказал?

— Господи, Том, да не си спал досега? Господарят ми от Бристол изпрати няколко свещеници в Лисабон, за да докажат, че Кларендън е дал нещо на кралицата преди тръгването й за Англия, та да я направи бездетна.

— Чумата да го вземе този Кларендън. Погледнете само префърцунената му щерка — толкова надута и официална, сякаш е самата кралица Анна.

— Може и да стане, ако е вярно това, което говорят за Нейно величество.

Друг един франт, дочул последната фраза, веднага наостри уши.

— Какво има? Какво за Нейно величество?

Мълвата се плъзна из целия театър със съскащ шепот и мърморене, а през това време свитата сядаше по местата си. Чарлс седна в средата, Катерина от дясната му страна, а Йорк от лявата. Анна Хайд беше до съпруга си, а Каслмейн — в противоположния край на реда, до кралицата. Наоколо бяха насядали придворните дами както на принцесата, така и на кралицата. Те всички бяха хубави, нетърпеливи, смеещи се момичета с бяла нежна кожа, сини очи и блестящи руси къдри. Копринените им и тафтени поли шумяха кокетно при повдигането им, ветрилата пърхаха, носеше се шепот и смях по адрес на мъжете долу в партера. Тези момичета бяха дошли в двореца последната година и почти всички бяха прекрасни. Сякаш самата природа бе решила да зарадва краля с цяло едно ново поколение от хубави жени.

Отдясно на Барбара седеше една от придворните дами на кралицата, лейди Боинтън. Тя беше палава кокетка, която обичаше да минава за много мечтателна и припадаше по три-четири пъти на ден, щом наблизо имаше мъже. Барбара се наведе и й прошепна все пак достатъчно високо, за да дочуе Франсис Стюарт, която беше точно зад тях:

— Лейди Стюарт изглежда ужасно днес, не забелязахте ли? Лицето й има зеленикав оттенък.

Всеизвестен факт бе, че Франсис страдаше от ревност поради сензацията, която създаде пристигналата току-що в двореца лейди Дженингс, петнадесетгодишна русокоса хубавица, ухажвана напоследък от всички господа и критикувана от дамите. Барбара се зарадва, че интересът не беше вече отправен към Франсис, тъй като същото се бе случило с нея, когато самата Франсис бе дошла в двореца предната година.

Боинтън размаха вяло ветрилото си и измърмори притворила очи:

— На мене не ми се вижда зеленикава. Да не би в погледа на ваше благородие да има нещо такова?

Барбара й хвърли смразяващ поглед, който сигурно би я разтревожил преди, и се обърна към Монмът. Той нетърпеливо се наведе напред, очевидно захласнат от екстравагантната любовница на баща си. Младият дук бе висок и добре сложен за възрастта си, физически преждевременно развит също като краля и толкова необикновено красив, че даже възрастни жени непрекъснато се влюбваха в него. Притежаваше не само красотата на фамилията Стюарт, но и техния чар — едно весело, нежно, обичливо разположение на духа и нещо така зашеметяващо в неговата личност, че той непременно привличаше вниманието където и да отидеше.

Боинтън погледна през рамо и се усмихна на Франсис, а тя на свой ред се наведе напред и прошепна зад ветрилото си:

— Току-що видях как негово благородие пусна бележка в ръката на лейди Дженингс. Почакайте и ще видите — обзалагам се, — че тя ще я скъса.

От няколко седмици Дженингс развеселяваше двореца с отказа си да стане любовница на Йорк, услуга, която, общо взето, се включваше в задълженията на придворната дама на съпругата му. Тя пред всички късаше писмата му и разпиляваше парчетата по пода на салона за приеми на нейно благородие. И сега под погледите на Боинтън и Франсис Стюарт тя накъса бележката на парчета, хвърли ги във въздуха и те се разпиляха по главата и раменете на дука.

Боинтън и Стюарт избухнаха във весел смях, а Йорк като се огледа наоколо, забеляза парченцата по раменете си. С кисело изражение той ги бръсна, а лейди Дженингс седеше изпъната на стола си със строго изражение на лицето и вперила очи в сцената, където вече започваше пиесата.

— Какво? — попита Чарлс, поглеждайки брат си, който бръскаше хартиените късчета, и гръмко се разсмя. — Пак ли отказ, Джеймс? Доста е чудата. Вече би трябвало да се съобразите с намека й.

— Ваше Величество не винаги приема намеците, ако разрешите да отбележа — промърмори дукът, но кралят добродушно се усмихна.

— Мисля, че ние, Стюартите, сме упорити.

Той се наведе към Джеймс и тихо му прошепна:

— Залагам турското си пони срещу вашата кобила, че аз пръв ще пробия защитата на това капризно девойче.

Йорк повдигна скептично вежди.

— Дадено, сир.

Двамата братя си стиснаха ръцете и Чарлс се настани да гледа пиесата.

Барбара седя спокойна в продължение на две действия. Тя се усмихна на Бъкингам и на другите господа долу в партера. Непрекъснато усукваше перлената си огърлица, потупваше с ветрилото си, пипаше косата си. По едно време извади огледалото си да се огледа, залепи си още една бенка и го захвърли обратно към Уилсън. Барбара беше много, скандално отегчена. През цялото време Чарлс, изглежда, не забелязваше близостта й. Той не си даде труда дори да погледне към нея. Най-сетне тя реши, че това повече не може да се търпи. Закрепвайки на лицето си непробиваема усмивка, тя се присегна през Катерина и докосна ръката на Негово величество.

— Представлението е доста лошо, не мислите ли, сир?

Той я изгледа студено.

— Не, не мисля. На мене ми харесва.

Очите на Барбара блеснаха, кръвта нахлу в лицето й, но тя се съвзе за миг. Изведнъж стана и все още прелестно усмихната, мина зад кралицата, за да се настани насила между Чарлс и Йорк. Двамата я изгледаха изненадано и гневно, но веднага извърнаха поглед, а Барбара седна с безизразно лице и неподвижна като камък, макар че гневът от унижението я караше да се изпотява. За момент й се стори, че сърцето й ще се пръсне — беше препълнено с кръв. После крадешком хвърли поглед към Чарлс и забеляза заплашителното потрепване на скулите му. Тя го изгледа с омраза, изпълнена с див копнеж да забие ноктите си в гладко избръснатата му буза, докато не рукне кръв. Най-сетне с последно усилие тя откъсна очи и ги насочи още веднъж към сцената. Ала не виждаше нищо — само едно цветно петно, което менеше формата си и подскачаше. И навсякъде лица… лица… лица, обърнати към нея — хилещи се подигравателно. Цяло море от вражески лица. Барбара почувства, че мрази всеки един от тях с кръвожадна, дива омраза, от която й прилоша и се разтрепери.

Стори й се, че пиесата продължи цяла вечност и че не ще издържи да седи повече там. Най-сетне обаче дойде краят. Тя изчака един миг под предлог, че си слага ръкавиците, с надеждата, че Чарлс ще я покани в неговата каляска. Той обаче тръгна с Хари Бенет, за да посетят съветника, който отново беше на легло от подагра. Барбара вдигна качулката върху главата си, сложи си доминото и като махна нетърпеливо с ръка към Уилсън, тръгна неочаквано бързо. Хората отстъпваха, за да й сторят път, защото името й все още имаше магическата сила да й проправя път. Вече навън тя се качи в каляската си и въпреки че блокираше движението, не даваше заповед за тръгване. Кочияшът крещеше и ругаеше тези, които недоволстваха, като им казваше да не вдигат шум, защото господарката му ще тръгне, когато тя пожелае. Минаха няколко минути, преди Бъкингам да се появи. Той излезе от театъра с небрежна походка заедно със Седли и Бъкхърст. Барбара даде знак на лакея си да отвори вратата. Тя започна енергично да жестикулира, но Бъкингам говореше с една млада продавачка на портокали, която весело се смееше и бъбреше с тримата мъже, като им указваше толкова внимание, колкото на някои носачи или прислужници. Най-сетне, напълно изгубила търпение, Барбара извика:

— Бъкингам!

Той погледна към нея разсеяно, махна й с ръка и се обърна, за да продължи разговора си. Барбара запокити гневно ветрилото си.

— Гръм да го порази! Ушите ще му откъсна!

Най-сетне Бъкингам взе един портокал от момичето, целуна я и като пусна монета в дълбоко изрязаното й деколте, се запъти нехайно към каретата, подхвърляйки портокала на един дрипав просяк.

— Слез и си наеми файтон — бързо прошепна Барбара на Уилсън и докато негово благородие се качваше в каретата от едната страна, компаньонката слизаше от другата.

— Тази малка продавачка има най-умната главица в цял Лондон — каза дукът, сядайки до Барбара и все още махайки на момичето през прозореца.

Барбара го изгледа толкова злобно, че той би трябвало да се сгърчи под погледа й.

— Започнала е да продава риба на улицата от шестгодишна, а на дванадесет станала прислужница в публичния дом на Мама Червената шапчица. Сега работи при „Харт“, но казвам ви, тя принадлежи на театъра. Казва се Нел Гуин и мога да се обзаложа, че…

Барбара не бе чула и дума от това, което той каза. Тя изкрещя на кочияша си да тръгва, макар движението да беше вече задръстено от всички страни и да не можеха да помръднат.

— Чумата да ви вземе! Вас и вашите продавачки! — извика вбесена тя, като се извърна към братовчед си. — Чудесна услуга ми направихте, няма що! Никога не съм била така унижавана! И то пред очите на всички! Какво сте правили цяла седмица?

Бъкингам настръхна. Всичката му естествена гордост и арогантност се надигнаха в него. Той възненавидя грубия й тон.

— Чудеса ли очаквате? Моля, спомнете си, милейди, че има доста време, откакто сте извън благоразположението на Негово величество. Даже и аз не бих могъл да ви го върна веднага. Трябваше да стоите на мястото си и тогава нямаше да бъдете унизена. И освен това, милейди, моля, не ми подвиквайте на улицата така, сякаш съм ваш лакей.

— Ах, вие, мръсно псе! Ще ви накарам…

— Ще ме накарате какво, милейди?

— Ще ви накарам да се разкайвате за това.

— Извинете, милейди, но вие никога не ще можете да ме накарате да съжалявам за каквото и да било. Нима сте забравили, че аз мога да проваля плановете ви, стига да пожелая. Не забравяйте, милейди, че само вие и аз знаем за изгорените писма на Негово величество.

Долната челюст на Барбара увисна. Няколко секунди тя го гледа вцепенено, изпълнена с ужас, който постепенно се превърна в безсилна ярост. Тъкмо щеше да каже нещо, когато Бъкингам отвори вратичката и слезе от колата, махна й нехайно с ръка и се качи в следващата карета, която беше пълна с жени, потънали в море от коприна и сатен. Те го приеха с радостни възгласи и целувки и Бъкингам се настани сред тях. Барбара гледаше втренчено пред себе си, лицето й бе побледняло, очите й мятаха виолетови искрици. Каретата след тях потегли и херцогът дори не се обърна.

XXVI

Дейнджърфийлд Хаус се намираше в стария аристократичен квартал на Блекфриърс и бе построен преди двадесет години на мястото на голяма къща от края на четиринадесети век. Тази къща имаше форма на буква „Н“ с два двора — един отпред и друг отзад. Имаше четири цели и един полуетаж, като сутеренът и приземният етаж служеха за канцеларии и магазини. Изградена от червени тухли, тя беше напълно симетрична с безкрайно много големи квадратни прозорци, няколко еркера и цяла гора комини. Разположена на ъгъла на Шумейкър Роуд, точно срещу Грийд лейн, тя беше заобиколена от желязна ограда със заострени пръчки. Ден и нощ пред масивните врати стояха пазачи.

Докато слизаше от колата пред двойните стълби, които водеха към главния вход на втория етаж, Амбър разтвори учудено очи.

Тази къща беше по-голяма, по-внушителна и по-завършена, отколкото си я беше представяла. Двеста хиляди лири наистина бяха по-значителна сума, отколкото беше мислила досега. До този момент тя беше гледала на Самуел Дейнджърфийлд просто като на добър, стар господин, когото бе успяла да хване за носа, но сега, поразена от дома му, тя започна да се чувства малко нервна при мисълта, че ще се срещне със семейството му. Би искала да бъде така уверена, както той, че всички ще я приемат с отворени обятия и ще я харесат от пръв поглед.

Те спряха за малко вън под ситния февруарски дъжд, а Самуел Дейнджърфийлд даде нареждания на слугите да свалят багажа. На третия етаж се отвори прозорец, на който се появи жена.

— Татко! Най-сетне се върнахте! Бяхме толкова разтревожени! Така дълго отсъствахте! Добре ли ви понесе? Как се чувствате?

Тя говореше, без да вижда или без да иска да види, че баща й е придружен от някаква дама.

Амбър вдигна любопитно очи. „Трябва да е Летис“ — помисли тя.

Беше чувала вече много за Летис — също и за другите, — но преди всичко за Летис. Омъжена от няколко години, тя се беше върнала в Дейнджърфийлд Хаус след смъртта на майка си и се беше настанила там заедно със съпруга и децата си, за да се грижи за домакинството. Без да има такова намерение, Самуел я беше обрисувал като енергична и властна жена. Тя бе станала веднага несимпатична на Амбър. И ето че сега Летис я пренебрегваше, като не й обръщаше по-голямо внимание, отколкото на последната уличница.

— Много съм добре — отвърна Самуел, — очевидно засегнат неприятно от лошото възпитание на дъщеря си. — А как е моят нов внук?

— Вчера навърши две седмици. И расте… Същински Джон.

— Слезте в салона, Летис — каза рязко Самуел. — Искам да ви видя веднага.

След като хвърли кратък леденостуден поглед към Амбър, Летис затвори прозореца и изчезна. Следвани от Нан и Тенси, Амбър и Самуел тръгнаха нагоре по стълбата. Вратата беше отворена от грамаден негър, облечен в красива ливрея. Влязоха в големия хол, към който гледаха всички останали стаи. От всеки край започваше по една широка дървена стълба, украсена с резба и водеща към по-горните етажи.

Във всичко личеше богатство, комфорт и лукс: великолепен паркет, дъбови мебели, украсени с резба, стени, покрити с плюш. Никакво лекомислие: добре премислен консерватизъм се излъчваше от най-малката кадифена табуретка и от най-незначителната масичка с резба. Още от пръв поглед се виждаше, че в къщата живеят спокойни и добре възпитани хора.

Те свърнаха наляво и влязоха в един салон, дълъг около петнадесет метра. Отчаян, Самуел разбра веднага, че е извършил непростима грешка. Защото над камината беше окачен портрет на самия него и първата му съпруга отпреди около двадесет години. Беше минало толкова време, че той го беше забравил напълно. Докато разглеждаше енергичното, правилно и неприветливо лице на госпожа Дейнджърфийлд, Амбър разбра веднага защо завладяването на Самуел в края на краищата бе толкова лесно. Все пак тя се съмняваше, че и семейството му ще разбере това така добре.

Зад тях се чуха стъпки и тя се обърна, за да види въплъщението на жената от портрета, което се приближаваше към нея. За миг очите на Летис срещнаха нейните — бърз и суров поглед на жена, която вижда и преценява всичко. След това тя се обърна към баща си. Амбър я огледа подробно и незабавно осъзна, че тя не умее да се облича, че е твърде едра и изглежда по-възрастна от своите тридесет и две години. Летис носеше една от онези рокли, с които Килигрю обличаше своите актриси, когато трябваше да се представи някоя лицемерна пуританка, рокля, срещу която всички негодуваха; проста рокля от гладък черен плат, нито широка, нито прилепнала, с голяма бяла яка и маншети. Светлокестенявите й коси бяха почти изцяло прибрани от малка колосана шапчица с връзки; тя не носеше никакви скъпоценности освен халка, украсена с диаманти. Амбър, която се беше смятала толкова скромна, се почувства изведнъж прекалено наконтена и блестяща.

— Мила моя — каза Самуел и взе ръката на Амбър, — мога ли да ви представя своята най-голяма дъщеря Летис? Летис, това е жена ми.

Летис извика глухо и побледня. След церемонията Амбър бе подхвърлила на Самуел, че може би ще е по-добре да осведомят семейството му чрез някакъв пратеник, който да пристигне преди тях. Но той бе настоял сам да обяви прекрасната изненада.

Безмълвна, Летис наблюдаваше баща си. Когато се обърна отново към Амбър, на лицето и бе изписан ужас. Изглежда, тя си даваше сметка за това, но не беше в състояние да се овладее. Непредвидената реакция на дъщеря му не можа да не раздразни Самуел. Амбър, която беше очаквала това, се усмихна леко и кимна едва забележимо.

Миг по-късно Летис успя да отвори уста:

— Ваша жена! Но, татко…

Тя вдигна ръка към челото си.

— Вие сте се оженили? Но в писмото си вие никога… Ние не… О, извинявайте…

Тя изглеждаше толкова искрено и болезнено развълнувана, че студената надменност на Самуел изчезна веднага. Той я прегърна.

— Ето, миличка, знаех, че това ще бъде истинска изненада. Но аз разчитам на теб, Летис, да ми помогнеш да го съобщя на другите. Погледни ме! И се усмихни, моля те! Аз съм много щастлив и искам всички мои близки да бъдат щастливи заедно с мен.

Летис скри лицето си на рамото на своя баща и остана дълго така. Раздразнена, Амбър очакваше сълзи. Най-сетне Летис се обърна; изглеждаше съвсем добре, целуна Самуел и му се усмихна.

— Радвам се, че ви виждам щастлив, татко!

И обръщайки се живо, каза:

— Ще се погрижа за обяда.

След това изтича навън.

Амбър хвърли поглед към Самуел и видя странното, замислено изражение, с което той беше проследил излизането на Летис. Тя пъхна ръка в неговата.

— О, Самуел, тя не ме обича. И не одобрява нашата женитба.

Погледът му се спря върху кея.

— Възможно е — призна той, макар че никога преди това не беше допускал тази възможност. — Летис се ужасява от всичко ново. Почакайте само да ви опознае. Тя ще ви обикне, никой не би могъл да постъпи другояче.

— О, Самуел, надявам се. Толкова бих искала всички да ме обикнат. Ще направя невъзможното.

Те се качиха в апартаментите си, които се намираха в югозападното крило на къщата и гледаха към задния двор и градината. Състояха се от редица отварящи се една в друга стаи, мебелирани в същия стил като останалата къща. Навсякъде се виждаха спомени от първата му жена — над камината висеше друг портрет, имаше и един скрин, който бе съдържал и може би все още съдържаше дрехите й. Всичко носеше отпечатъка на нейната личност. Амбър имаше впечатлението, че тя все още е тук, и реши незабавно да направи промени.

Точно в един часа Самуел и Амбър влязоха в трапезарията. Те намериха тук всички членове на семейството, които си бяха вкъщи и бяха достатъчно големи, за да могат да ходят. Около тридесет души бяха насядали край огромната маса; имаше и няколко деца, при все че обикновено те се хранеха в детската стая. Многобройните семейства не бяха рядкост сред богатата буржоазия, защото тук децата не измираха така, както сред бедняците, а жените не правеха нищо, за да избегнат честите раждания, както правеха видните дами от Уайтхол и Ковънт Гардън.

В момента, когато Самуел и Амбър прекрачваха прага, едно малко момиченце попита на висок глас:

— Мамо, тази ли е жената?

Майката го плесна, после побърза да го погали, за да избегне разплакването.

Самуел не обърна внимание на случката и се залови с представянето. При повикване на името всеки се приближаваше: ако беше мъж, се покланяше, ако беше жена, правеше реверанс и целуваше Амбър по бузата. Широко разтворили очи, децата също я поздравиха. При вида на техния страх и любопитство ставаше ясно, че бяха чули възрастните да говорят за новата госпожа Дейнджърфийлд.

Общо взето, всички изглеждаха добри хора. Баналното лице на Летис се набиваше в очи. Тук беше най-големият син, Самуел, с жена си и шестте си деца; съпругът на Летис, Джон Бекфорд, и осемте им деца; вторият син, Робърт, чиято жена беше починала и който имаше две деца. Третият син, Джон, който живееше също в тази къща с жена си и петте деца и работеше при баща си, както по-големите си братя. После идваше една дъщеря, дошла само за случая с децата си от една съседна къща; след това беше Джеймс с жена си и двете си деца. Най-сетне оставаха трите последни деца — две момичета на петнадесет и тринадесет години и един хлапак на дванадесет. Един от тях бе в чужбина, друг следваше право, а трети в Оксфорд; между дъщерите имаше една, която живееше извън града, и друга, която не можеше да се присъедини към семейната сбирка поради първата си бременност.

„Господи! — помисли Амбър. — Едно-единствено богатство ще се разделя между толкова много хора. А сега и един човек повече!“

Всички бяха получили заповедта да я наричат „госпожо“, защото Самуел не се реши да обяви малкото име на жена си. После в стаята влязоха цяла върволица слуги, които носеха огромни сребърни подноси, супник и кани. От тях се издигаше благоуханна пара или се пенеше хубаво златисто пиво. Трапезарията беше също така тържествена и внушителна като останалата къща. Столовете, на които бяха седнали, бяха тапицирани, а среброто, което украсяваше големия дъбов бюфет с резба, накара Амбър да разтвори широко очи. Те пиеха в тънки кристални чаши и ядяха в хубави чинии. И все пак всред всичкия този блясък те бяха насядали в своите прости и непретенциозни черни, сиви или тъмнозелени дрехи с бели яки и маншети. Бяха невзрачни като врабчета. Панделките, дантелите, фалшивите букли, пудрата и изкуствените бенки не бяха допуснати тук и Амбър, в своята рокля от черно кадифе и дантелена яка, се чувстваше, и наистина беше, твърде представителна.

Тя беше очаквала да срещне враждебност и не й се учудваше, защото според закона на лондонското Сити една трета от състоянието на мъжа се падаше на неговата вдовица; този процент ставаше още по-голям, ако тя добиеше дете, а това беше намерението на Амбър.

Но тяхната антипатия имаше и други причини. Още в самото начало Амбър не им се хареса само защото баща им се бе оженил за нея; всичко идваше оттам, при все че и при други обстоятелства те едва ли биха имали по-добро мнение за нея. Въпреки усилията си тя им оставаше така чужда и съвсем различна от тях в най-лошия смисъл.

Без дори да бъде подчертавана, красотата й беше твърде блестяща за тях. Жените бяха убедени, че тя не е нито толкова кротка, нито толкова невинна, колкото изглежда, защото долавяха, без да разискват този въпрос, нейния чувствен чар. Една сериозна жена не можеше да има толкова полегати очи и не изглеждаше така разсъблечена, дори и под най-затворените дрехи. Собственото й име ги шокираше ужасно; всички те носеха стари и почтени имена: Катрийн, Летис, Филаделфия, Сюзън…

Въпреки твърденията си, че не желае нищо друго на този свят, освен да се понрави на семейството на своя съпруг, Амбър пое още от самото начало много инициативи, които не можеха да не бъдат зле тълкувани и критикувани.

Тя притежаваше богат гардероб, но въпреки това поръчваше и купуваше непрекъснато нови неща, красиви рокли, ветрила, обувки, маншони и ръкавици. Седмици наред тя никога не се явяваше с един и същи тоалет. Носеше скъпоценности, изумруди, диаманти и топази, и то така нехайно, сякаш бяха обикновени стъкларии. Нейният портрет — леко усмихната в рокля от златиста дантела — замести този на Самуел и първата госпожа Дейнджърфийлд в салона. Спалнята, в която бяха родени много от децата, бе променена напълно, прозорците и леглото бяха украсени със завеси от червена, изпъстрена със сърма, дамаска. Камина от черен генуезки мрамор измести старата; солидните и твърде английски мебели от дъб направиха място на венециански огледала и лакирани скринове и паравани.

Но те може би биха й простили всичките тези фантазии, ако не беше твърде явното обожание, засвидетелствано от техния баща. Веднъж омъжена, Амбър вече разполагаше с много други начини да раздуха страстта на своя стар съпруг, които не се реши да използва в периода на ухажването. Тя знаеше, че главната й сила се крие в младостта, красотата и чувствеността й — все качества, които бяха липсвали напълно на първата госпожа Дейнджърфийлд и изглеждаха по-подходящи за една любовница, отколкото за една законна съпруга. И тъй като желаеше дете, за да го обвърже по-здраво, тя не се колебаеше да дразни неговата чувственост. Той изостави работата си, за да бъде по-дълго при нея; беше започнал да отслабва и макар да се мъчеше да запази своето достойнство пред семейството — очите му го издаваха всеки път, когато я погледнеше. Без да си признават, всички си даваха сметка за това и омразата им ставаше още по-голяма.

Струваше им се, че на неговата възраст такава постъпка беше не само грозна, всъщност това бе предателство — омърсяване паметта на тяхната родна майка. Нито мъжете, нито жените можеха да проумеят всичко това, тъй като Самуел бе живял толкова целомъдрено, беше работил толкова усилено и изглеждаше толкова безразличен към хубавите жени, щото не можеше да се намери каквото и да било обяснение за коренната промяна в навиците му.

Но от всички най-много страдаше Летис. Тя чувстваше, че присъствието на Амбър беше срам за дома им, тъй като не можеше да гледа на тази млада двадесетгодишна жена другояче освен като на любовница на стария й баща, избрана от него в преходна възраст и при изчезващ морал.

— Тази жена! — каза тя веднъж сурово на Боб и на младия Сам, когато и тримата бяха застанали в подножието на стълбата и гледаха Амбър, която тичаше весело, с развети къдри и с повдигната пола, за да покаже по-добре сърмените бродерии по зелените си копринени чорапи. — Сигурна съм, че за нея не може да се каже нищо добро. Тя се гримира!

Те критикуваха открито само подробностите — всичко останало се подразбираше от само себе си.

Хенри, двадесетгодишен студент по право, дошъл наскоро, също я наблюдаваше. Беше толкова по-млад от другите, че неговият дял от наследството нямаше да бъде голям, затова не изпитваше никакви безпокойства по този въпрос. Колкото за останалото, той хранеше скрито възхищение към своята мащеха.

— Сигурно нямаше да страдате толкова, ако тя не беше такава хубавица, нали, Летис? — попита той.

Летис погледна презрително брат си.

— Такава хубавица! Кой не би бил с този грим, букли, бенки, панделки и всичко останало?

Хенри вдигна рамене и се обърна към сестра си, след като Амбър беше изчезнала в коридора на горния етаж:

— Щом е толкова лесно, жалко е, че много от жените не са такива!

— Господи, Хенри! Откъде ви идват тези мисли? От театъра?

Хенри се изчерви.

— Не, Летис. Знаете, че никога не съм ходил на театър.

Лицето на Летис доби недоверчиво изражение и двамата братя се разсмяха, а Хенри, почервенявайки още повече, побърза да излезе от стаята. Летис въздъхна и се отправи към кухните. Защото Амбър не беше проявила никакво желание да се заеме с управлението на къщата, макар че Летис би й поверила на драго сърце тази тежест. Самуел бе настоял дъщеря му да продължава да се грижи за домакинството. Летис не можа да му откаже. Не беше лесно да имаш грижата за едно семейство, обхващащо тридесет и пет деца и възрастни и около сто и петдесет прислужници.

Щом влезе в стаята си, Амбър облече палтото си, спусна капюшона над очите си и пъхна в маншона една маска от черно кадифе. Движенията й бяха бързи, а очите й блестяха от възбуда.

— Предупреждавам ви, мадам! — каза Нан, докато й помагаше и подреждаше нейните къдрици с цвят на бакър. — Това е същинска лудост!

— Глупости, Нан!

Тя нахлузи на ръцете си чифт дълги, бродирани ръкавици.

— Никой няма да ме познае.

— Но ако това се случи, мадам? Ще бъдете загубена, и за какво?

Амбър сбърчи нос и плесна приятелски Нан по бузата.

— Ако някой попита къде съм, ще кажеш, че съм отишла в Чейндж. А в три часа ще бъда тук.

Тя се отправи към вратата и заслиза по малката спирална стълба, водеща към задния двор, където я очакваше затворена карета. Тя пъргаво се качи в нея и тежката кола тръгна нагоре по Картър лейн. Амбър беше задържала Темпист и Джеремая и те я водеха навсякъде, където пожелаеше.

Не след много конете спряха. Амбър сложи маската си и слезе; прекоси улицата и свърна в малка уличка, която минаваше през един шумен двор и водеше към задната страна на Кралския театър. Като се оглеждаше, Амбър влезе и стигна до вратата на гримьорната, както винаги пълна с полуголи актриси и млади безделници, по-голямата част от които носеха перуки по последната мода.

Отначало никой не й обърна внимание, после Бек Маршал я запита:

— Какво желаете, госпожо?

С тържествуващ смях Амбър свали маската си и смъкна капюшона. Жените нададоха изненадани възклицания, а Скрокс се спусна да я поздрави: старото, грозно, червено лице беше изкривено от удоволствие. Амбър я прегърна през раменете.

— Мадам Сейнт-Клер! Откъде идвате? Ето — изкряка тя, — нали ви казах, че ще се върне!

— Ето ме! Дръжте, вземете тази гвинея, Скрокс, стара пияницо, за да има с какво да изкарате седмицата и да се напиете!

Тя бе заобиколена веднага, целуваха я, разпитваха я, а младите контета настояваха да бъдат приети в нейното общество. Беше се пръснал слух, че се е оттеглила извън града, за да ражда; казваха също, че била умряла от пристъп на треска; че заминала за Америка… Но когато тя им разказа, че се е омъжила за богат търговец — без да им каже името му, — всички бяха поразени. Дочули за пристигането й, актьорите влязоха на свой ред; всеки искаше целувка, разглеждаха тоалета и скъпоценностите й и я питаха колко ще наследи, ако забременее.

За първи път от четири месеца насам Амбър се чувстваше истински добре. В Дейнджърфийлд тя се смущаваше постоянно от мисълта да не каже или да не направи нещо неприлично. А неудържимото, лудешко желание да захвърли своя наивен вид, да каже някоя грубост или да смигне на някой прислужник, за да шокира всички, увеличаваше още повече напрежението й.

Изведнъж тя забеляза едно лице, което не бе могла да познае веднага в този твърде неподходящ за него декор. Тя бързо сложи маската си, вдигна капюшона си и започна да се сбогува. Защото на другия край на стаята се намираше Хенри Дейнджърфийлд, който говореше с една от новите актриси. За по-малко от минута тя се намери в полутъмния коридор, но зад гърба й се чуха стъпки.

— Моля за извинение, мадам!

За миг Амбър се спря с разтуптяно сърце, но после побърза да продължи пътя си.

— Не ви познавам, господине — отвърна тя рязко, променяйки гласа си.

— Но аз съм Хенри Дейнджърфийлд, а вие сте…

— Госпожа Анна Сейнт-Майкъл, господине, пътуваща сама.

За голямо свое облекчение Амбър видя, че той се отказа да я следва. Когато се обърна, вече го нямаше. Въпреки това не се качи в колата, а прошепна съвсем тихо на Темпист, когато минаваше покрай него:

— Чакайте ме на ъгъла на Мейпоул.

Нервна и възбудена, Амбър прекара остатъка от деня в стаята си. Тя ходеше нагоре-надолу, поглеждаше през прозореца, кършеше ръце и питаше непрекъснато Нан защо Самуел се е забавил толкова. Нан се сдържа и не й каза, че беше предвидила всичко, което се беше случило, но то се четеше върху лицето й.

Когато късно следобед мъжът й най-сетне се върна, той я поздрави с усмивка и целувка, както винаги. Амбър, която беше облякла на голо една домашна роба, сложи глава на рамото му.

— О, Самуел, къде се забавихте? Толкова е късно… Безпокоях се за вас!

Той се усмихна и като се огледа наоколо, за да се увери, че Нан ги е оставила сами, плъзна ръка в корсажа на жена си.

— Много съжалявам, мила. Един господин дойде да ме види по работа и останахме на разговор по-дълго, отколкото очаквах.

Той се наведе и отново я целуна, а тя с ръка зад гърба си направи таен знак на Нан да излезе от стаята.

Отначало беше възнамерявала да не слиза за вечеря, но в края на краищата реши, че това ще бъде нетактично. Ако Хенри я бе познал, той можеше да го каже както днес, така и утре, а тя не можеше вечно да стои в апартаментите си.

Но вечерята мина както винаги. После съгласно обичая всички се оттеглиха в един от малките салони, за да прекарат един или два часа заедно, преди да си легнат.

Амбър понечи да симулира главоболие и да накара Самуел да се качат горе, но пак се разколеба. Ако у Хенри се таеше подозрение, а тя останеше по-дълго, може би той щеше да реши, че е сгрешил.

Заедно със Сюзън, Филаделфия и Катрийн Летис беше седнала пред огъня и разговаряше спокойно, заета с някаква бродерия. Децата почнаха да играят на криеница. Самуел подхвана партията шах, която беше започнал още преди няколко дни с Майкъл, дванадесетгодишен хлапак. Хенри се настани край тях да гледа. Двамата по-възрастни братя пушеха лулите си, като говореха по работа и критикуваха политиката на правителството спрямо холандците. Чувствайки се по-добре, Амбър се настани в едно кресло подхвана разговор с Джемима — най-хубавата от всички дъщери на Дейнджърфийлд.

Петнадесетгодишната Джемима беше единствената приятелка на Амбър в този дом. Малкото момиче й се възхищаваше от цялата си душа. Тя беше твърде наивна и твърде чиста, за да вижда в неотдавнашния брак на баща си нещо друго освен обстоятелството, че е довел жена вкъщи. И тази жена се обличаше и държеше, точно така, както самата Джемима би желала да се облича и държи. Тя не разбираше неприязнеността на по-големите си братя и сестри към „госпожата“ и често повтаряше пред Амбър онова, което те говореха за нея. Един ден тя й разказа, че след като чула да хвалят преданите грижи на госпожата по време на болестта на баща й, Летис заявила, че може би тя го е разболяла нарочно, за да има случай да се грижи добре за него. Почувствала се неудобно, Амбър беше щастлива, когато научи, че по-големият брат предупредил Летис да се пази от ревност, която би могла да я отведе твърде далеч. Защото, казал той, в края на краищата тази жена може да е съмнителна, но тя в никои случай не би могла да извърши подобно нещо!

Амбър насърчаваше това приятелство — тя обикновено се разбираше добре с много по-млади момичета или не особено привлекателни, тъй като те не можеха да й бъдат конкуренция. Наивното възхищение от страна на Джемима и разговорливостта й представляваха удобен източник на информация, а бяха и забавни за Амбър, защото по този начин тя запълваше скучните си часове. Освен това злорадстваше заради раздразнението на Летис. Последната бе предупредила Джемима на няколко пъти, но тъй като Летис не беше вече глава на къщата, малката, която беше с характер, изпитваше удоволствие да не й се подчинява.

Амбър и Джемима имаха почти същия ръст, но Джемима беше крехка и не така закръглена. Косите й имаха хубав тъмнокафяв цвят с червеникави отблясъци, кожата й беше нежна и бяла, а очите й — сини и засенчени от дълги, извити мигли. Тя беше пламенна, пълна с енергия, много разглезена от баща си и от по-големите си братя, независима, упорита и очарователна. Сега, седнала на стола си, с ръце кръстосани около коленете си и с блеснали очи, тя слушаше Амбър, която й разказваше някаква научена от втора ръка история за краля, който искал на колене прошка от лейди Каслмейн.

В другия край на стаята Сюзън ги погледна, като вдигна клепки.

— Колко се е привързала Джемима към госпожата! Двете стават неразделни. Трябва да внимавате, Летис. В края на краищата ще се научи да се гримира.

Летис й хвърли пронизващ поглед, но Сюзън се беше навела вече над бродерията си, правейки малки, точни бодове. От няколко години, откак Летис се беше върнала, за да поеме управлението на къщата, между нея и жената на по-големия й брат се водеше подмолна война. Другите две жени се усмихнаха леко, развеселени и доволни, че най-сетне се беше намерил някой, който да не се поддава на властта на Летис. Но дори и това удоволствие не смекчаваше загубата на парите: защото новата съпруга беше общият неприятел, пред когото се изличаваше всяка малка неприязън.

Летис отговори спокойно:

— Имам намерение занапред да бъда по-внимателна, защото това не е всичко, което малката би могла да научи от нея.

— Може би да носи деколтирани рокли? При това без шал — попита Сюзън.

— Още по-лошо!

— Но какво по-лошо може да има? — попита Сюзън с подигравателен тон.

Катрийн беше доловила скритата мисъл на Летис и очите й блеснаха пред перспективата за възможен скандал.

— Какво сте узнали, Летис? Какво е направила?

При тона на Катрийн другите две жени се наведоха незабавно.

— Летис, какво сте чули?

— Да не би да е извършила нещо ужасно?

Те не бяха в състояние да си представят какво би могло да бъде то.

Летис вдяна иглата си.

— Не можем да говорим за такива неща пред децата.

Филаделфия стана веднага.

— Ще ги изпратя да си легнат.

— Филаделфия! — каза строго Летис. — Оставете това на мен. Почакайте, докато тя започне да пее.

Защото Амбър пееше всяка вечер, след като децата си бяха легнали и преди възрастните да се оттеглят. Самуел беше въвел този обичай, който беше станал част от традициите на дома.

В продължение на цял час жените бяха нервни и възбудени; шепнеха непрекъснато на Летис и я молеха да изпрати децата да си легнат. Но тя не смяташе да го направи по-рано от обичайния час. А когато се върна, след като ги беше поверила в ръцете на техните бавачки, Амбър вече тананикаше прекрасна и меланхолична песничка, като си съпровождаше на китара.

Когато свърши, слушателите аплодираха учтиво, но само Самуел и Джемима проявиха ентусиазъм.

— О, ако можех да пея така! — възкликна Джемима.

А Самуел се наведе да целуне ръката на Амбър.

— Мила, вие имате най-хубавия глас на света!

Амбър целуна бузата на Джемима и хвана Самуел под ръка, като му се усмихна.

Тя все още държеше китарата, която й беше подарена от Рекс Морган и беше украсена с разноцветни панделки, купени веднага от него в Роял Иксчейндж. Амбър си отдъхна с облекчение, тъй като вечерта завършваше без инциденти и имаше само едно желание — да се качи в стаята си, където се чувстваше на сигурно място. Никога, обещаваше си за кой ли път тя, никога вече нямаше да извърши подобна лудост.

Наведена напред в креслото си, с опънати до скъсване нерви и след като Катрийн нетърпеливо я побутна, внезапно Летис се обади с неестествено ясен и твърд глас:

— Нищо чудно, че гласът на госпожата е толкова приятен!

Застанал прав, Хенри подскочи и юношеското му лице стана тъмночервено. Амбър помисли, че сърцето й ще замре, а кръвта ще замръзне в жилите й. Но Самуел не я беше чул. И въпреки че тя продължаваше да му се усмихва, беше обзета от неудържимо желание да запуши ушите му, да го избута навън от стаята, за да не чуе нищо.

— Какво искате да кажете, Летис? — запита Сюзън.

— Искам да кажа, че една жена, която е принудена да изкарва прехраната си със своя глас, е длъжна да се грижи за него.

— Какво говорите, Летис? — каза на свой ред Джемима. — Госпожата никога не е изкарвала прехраната си така и вие го знаете!

Летис се изправи с пламнало лице и стиснати ръце; връзките на бонето й леко потреперваха.

— Мисля, че ще направите по-добре да се качите в стаята си, Джемима!

Почувствала веднага, че трябва да се защити и като търсеше помощ от Амбър, Джемима запита:

— Да се кача в стаята си? И защо? Какво съм сторила?

— Нищо, миличка — отвърна търпеливо Летис, твърдо решила да избегне всеки семеен спор. — Но онова, което имам да кажа, не е за вашите уши.

Джемима направи гримаса.

— Боже мой, Летис! Та аз не съм дете! Щом съм достатъчно възрастна, за да се омъжа за Джоузеф Катъл, мога да чуя всичко, което ще кажете.

Най-сетне Самуел си даде сметка, че двете му дъщери започват да се карат.

— Какво има, Летис? Джемима е вече достатъчно голяма. Ако имате да кажете нещо, кажете го!

— Добре.

Тя пое дълбоко дъх.

— Днес следобед Хенри е видял госпожата в театъра!

Самуел не промени израза на лицето си, трите жени около камината изглеждаха разочаровани, дори ограбени в надеждите си.

— Какво от това? — попита той. — Ако не се лъжа, чувал съм да казват, че в днешно време театърът се намира под покровителството на видните дами!

— Но вие не ме разбирате, татко! Той я е видял в гримьорната.

Тя спря за миг, наблюдавайки промяната в бащиното си лице и почти изпълнена със съжаление, загдето омразата и ревността я бяха накарали да изрече злощастното обвинение. Започваше да разбира, че то само ще огорчи баща й, без да предизвика друга промяна. А Хенри, който стоеше тук, би предпочел да потъне в земята. С разтреперан глас Летис довърши изречението си:

— Тя се е намирала в гримьорната, защото по-рано е била актриса.

Чу се общ вик. Само Амбър остана спокойна, измервайки Летис с поглед. За миг лицето й изрази дива омраза, но толкова бегла, че никой не можеше да твърди, че е видял. Навела очи, тя изглеждаше невинна като дете, заловено да бърка в буркана със сладко.

Сюзън се убоде. Катрийн изпусна ръкоделието си, Джемима скочи на крака. Изтръгнати от безразличието си, братята се заслушаха внимателно в онова, което бяха смятали досега за обикновен женски спор. Самуел, който истински се беше подмладил през последните седмици и изглеждаше по-щастлив от когато и да било, се превърна внезапно в старец. Сега Летис съжали от все сърце, загдето беше имала неблагоразумието да заговори.

В продължение на един миг той остана изправен и неподвижен; после, свеждайки поглед към Амбър, която вдигна очи, за да види по-добре лицето му, запита:

— Това не е вярно, нали?

Тя му отговори толкова тихо, че въпреки напрегнатото внимание никой не можа да я чуе:

— Вярно е, Самуел! Но ако искате да ме изслушате, ще ви обясня защо бях принудена да го направя. Моля ви се, Самуел!

Те си размениха дълъг поглед — Амбър гледаше умолително, Самуел — с недоумение се мъчеше да разбере нещо, за което не бе мислил досега. После, като вдигна гордо глава, той пъхна ръката на жена си под своята и двамата излязоха. За миг се възцари пълна тишина, после Летис се спусна към мъжа си и избухна в конвулсивни ридания.

XXVII

Никога вече не се намекна за нейната някогашна професия в присъствието на Самуел Дейнджърфийлд.

На другия ден, след като Летис бе направила своите сензационни разкрития, той я повика в канцеларията си и заяви, че обясненията, които са му били дадени, са го задоволили напълно, че не смята за необходимо да ги съобщава на семейството и не желае да се говори повече за това нито вкъщи, нито пред външни лица. Хенри бе предупреден, че ще трябва да избира, като се откаже или от посещенията си в театъра, или от собствения си дом. Външно животът продължи както преди.

Когато Амбър се появи за първи път на масата, тя изглеждаше спокойна и естествена, сякаш никой още беше открил истинската й самоличност. Хладнокръвието, което прояви при този случай, бе осъдено много строго. Никога нямаше да й простят, задето не беше навела глава и не се беше изчервила.

При все че знаеше отлично какво мислеха за нея, Амбър съвсем не се тревожеше. Самуел беше напълно убеден в нейната невинност. Жертва на съдбата, която я е тласнала в тази толкова чужда за нея среда, тя е излязла от нея неопетнена както морално, така и физически. Той беше така влюбен в нея и толкова привързан, че никой не посмя повече да критикува жена му пред него и дори да прави каквито и да било намеци. Освен това от семейна гордост и от любов към баща си те дори започнаха да я защитават пред чужди хора. Защото неизбежното беше станало и между многобройните приятели и познати на семейството се беше пръснал слухът, че старият Самуел Дейнджърфийлд се е оженил за актриса със съмнителна репутация. Те я защитаваха с такава убедителност, че Амбър беше приета от най-благочестивите и най-строги вдовици на Лондон.

Но ако цялото семейство беше дълбоко засегнато и засрамено от факта, че се е сродило — макар и само чрез женитба — с бивша актриса, един от неговите членове намираше, че това е най-увличащото и най-вълнуващото от всички приключения. Това беше Джемима. Часове наред тя измъчваше Амбър, карайки я да й разказва истории за театъра — какво казвали господата, как изглеждала лейди Каслмейн, когато седяла в кралската ложа, как се чувства човек, когато хиляди очи го гледат… Тя искаше също да знае дали актрисите са наистина пропаднали жени, както твърдеше Летис. Джемима не знаеше какво точно значи „пропаднала жена“, но това сигурно беше много грозно и толкова вълнуващо!

Амбър отговаряше само на част от нейните въпроси. Тя рисуваше пред заварената си дъщеря само веселата, пъстра, забавна страна на театъра и двора, избягвайки всичките им други лица, които й бяха твърде добре познати. За Джемима хубавите господа и красивите дами заслужаваха възхищение, защото бяха прекрасно облечени, имаха хубави маниери и носеха титли. Би била отчаяна и нямаше да й се понрави, ако я лишаха от илюзиите й.

Въпреки всичко, което казваше или правеше Летис, тя започна да подражава на мащеха си.

Деколтето й стана по-смело, устните по-червени; тя започна да пръска около себе си аромат на портокалова вода и да се вчесва на букли, с коси, вдигнати нагоре и украсени с панделки. Амбър я насърчаваше само от лукавство. Тя дори й даде шишенце от своите парфюми, червило, кутия с ароматна пудра и няколко гребенчета, за да закрепва буклите си. Най-сетне Джемима си сложи и една-две малки изкуствени бенки.

— Честна дума, Джемима — каза един ден Летис на сестра си, когато тя слезе на закуска в копринена рокля с огромни бухнати ръкави и с прекалено открити рамене и шия, — започваш да приличаш на лека жена.

— Съвсем не, Летис — отвърна безгрижно Джемима, — започвам да приличам на дама.

— Не можех да си представя, че ще видя някога собствената си сестра гримирана.

Но Сам обгърна с ръка добре стегнатата талия на Джемима.

— Летис, оставете на мира детето. Какво от това, нека си сложи една-две бенки! Хубава е като картина!

Летис хвърли към Сам поглед, изпълнен с присмехулно презрение.

— Знаете ли от кого учи всичко това?

Джемима защити горещо своята мащеха.

— Ако искате да кажете, че съм го научила от госпожата, не е лъжа! И гледайте татко да не ви чуе, че говорите с такъв тон за неговата жена.

Летис въздъхна и поклати глава.

— Докъде стигнахме ние, Дейнджърфийлдови, щом чувствата на една вулгарна актриса…

— Какво разбирате под „вулгарна актриса“, Летис? — викна Джемима. — Тя съвсем не е вулгарна. Тя е видна дама. И от по-добро потекло от Дейнджърфийлдови, с ваше позволение! Баща й — който е бил кавалер, ако искате да знаете — я е изгонил, след като тя се е омъжила за един човек, който не му харесал. А когато съпругът й починал, тя останала без пет пари. Том Килигрю я е срещнал на улицата и предложил да й даде работа в театъра. И тя приела, за да не умре от глад. Но щом като бащата на съпруга й починал, оставяйки й малко пари, се оттеглила в Търнбридж, за да води спокоен живот. Е, добре, но защо се усмихвате вие, двамата?

Сам побърза да стане отново сериозен, защото според него беше по-добре младото момиче да не узнае точно каква беше жената, от която се възхищаваше.

— Така ли е казала на татко?

— Да! Нали й вярвате, Сам? О, Летис, прилошава ми от вас!

Тя се обърна рязко, вдигна полата си и изтича нагоре по стълбата. Летис забеляза, че беше почнала да носи зелени копринени чорапи. Сам и Летис се спогледаха.

— Мислите ли, че той наистина вярва на тази глупава история? — попита най-сетне той.

Летис се усмихна.

— Дори съм сигурна. И ако някога заподозре, че ние… Не, по-добре никога да не си даде сметка за това. Не зная какво е могло да го промени така много, но е факт и ние трябва да прикриваме чувствата си от обич към него. Защото всички го обичаме, при все че… при все че…

Летис се обърна и Сам й стисна нежно ръката, преди тя да си отиде. В същия момент Самуел и Амбър влязоха в стаята, придружени от тържествуващата Джемима, която беше хванала мащеха си под ръка.

През юни Амбър все още не беше бременна и това започна да я тревожи сериозно. Защото тя знаеше, че Самуел иска да има дете — преди всичко, мислеше си тя, за да оправдае своята женитба пред собствените си очи и пред семейството си. И тя желаеше да има дете. Вярно, той беше променил завещанието, осигурявайки й законната една трета, но тя си казваше, че едно бебе би го накарало да й даде още повече… Беше станал смешно сантиментален по отношение на детето, особено като се помисли, че първата му жена беше родила тъкмо осемнадесет деца. И съзнавайки враждебността, която я заобикаляше, Амбър си казваше, че едно дете ще я защитава по-добре от всичко друго.

Загърната в пелерина и с маска на лице, тя се беше съветвала с повече от половината акушерки, лекари и шарлатани на Лондон. Имаше цяло чекмедже, пълно с масла, мехлеми и билки и тези лекувания заемаха голяма част от времето й. Диетата на Самуел обхващаше голямо количество стриди, хайвер и птичи черен дроб, но това не променяше обстоятелството: тя не забременяваше. Най-сетне тя посети един астролог и се върна поуспокоена: защото той й беше предсказал, че скоро ще забременее.

През един горещ ден в края на юни тя се прибра заедно с Джемима от една разходка до Роял Иксчейндж. Влязоха в апартамента на Амбър да пийнат нещо разхладително. Прашните улици и шумната тълпа ги бяха изморили. В къщата беше пълно с мухи, те бръмчаха навсякъде, въпреки усилията на Тенси да ги изгони. Амбър хвърли на масата ръкавиците, ветрилото и капюшона си и се обтегна на един шезлонг, като си отпусна корсажа.

Джемима не се интересуваше толкова от горещината, колкото от вълнуващото приключение, което току-що бяха преживели. Защото двама добре облечени и добре възпитани господа бяха спрели мащехата й в една от по-горните алеи на Чейндж, за да я помолят с очарователно безсрамие да ги представи на „прелестната малка кокетка със сини очи“, т.е. на Джемима. Един от тях я беше целунал по бузата и я беше поканил да се разходи с него из Хайд парк.

— Помислете си само! — възкликна очарователната Джемима. — Господин Сидни ми каза, че откак ме срещнал, денят му се сторил по-горещ откогато и да било!

Тя се засмя и отпи глътка.

— Никога не съм виждала такива изтънчени господа. А другият, полковник Хамилтън, е любовникът на лейди Каслмейн, нали?

Тя беше необикновено поласкана, че е забелязана от човек, удостоен с вниманието на нейно благородие. Барбара се радваше на такава известност, че се беше превърнала в нещо като мит дори и за малките, невинни и добре пазени девойки като Джемима.

— Така казват — отвърна нехайно Амбър.

— Разбира се, бяхте права, когато им отказахте, при все че изглеждаха толкова мили и добре възпитани. Сигурна съм, че щяхме много да се забавляваме.

Амбър размени поглед с Нан.

— Сигурно — съгласи се тя, като започна да се съблича.

Дейнджърфийлдови приемаха много гости — още повече сега, когато Самуел искаше да представи своята хубава, млада жена — и смяната на тоалетите бе най-голямото й развлечение.

— Знаете ли — подхвана Джемима, загледана замислено в чашата си, — струва ми се, ще е много приятно да имаш любовник, стига той да е аристократ. Презирам простолюдието! Всички дворцови дами имат любовници, нали?

— О, предполагам, много от тях, но, искрено казано, Джемима, не вярвам, че на Летис ще бъде приятно да чуе какво говорим.

— Малко ме интересува какво мисли Летис! Какво знае тя? Никога не е познавала друг мъж освен Джон Бекфорд, за когото се е и омъжила! Но вие не сте като нея. Вие знаете всичко и аз мога да ви говоря, без да ме е страх, че ще ме упрекнете в лекомислие. Съпрузите са толкова отегчителни. Благородниците като че ли никога не се женят, нали?

— Да, щом като получат… щом като могат да избегнат брака — поправи се Амбър.

— И защо?

— О! — Тя навлече една домашна роба. — Твърдят, че губели репутацията си на интересни мъже. Хайде, Джемима, вие не можете да мислите сериозно това, което казвате. Нали ще се омъжите за Джоузеф Катъл?

Джемима пламна.

— Джоузеф Катъл? Трябва само да го видите. Спомняте ли си… той беше тук миналата сряда. С изпъкнали зъби, тънки крака и пъпки по лицето! Презирам го! Не искам да се омъжа за него! Да казват каквото щат! Не искам…

— Хайде — каза Амбър с успокояващ тон, — не вярвам баща ви да ви накара да се омъжите за човек, когото презирате.

— Но той ми каза, че ще се омъжа за него! Решено е от години. О, не искам, Амбър! — извика тя живо, като коленичи пред мащехата си, която галеше красива кафява котка. — Татко прави всичко, което пожелаете. Накарайте го да обещае, че няма да се омъжа за Джоузеф Катъл! О, моля ви се, Амбър!

— Но, Джемима! — протестира Амбър. — Не бива да говорите така. Баща ви не прави всичко, което му казвам.

Тя знаеше, че самият Самуел ще бъде възмутен, ако семейството му смята, че е под чехъл.

— Все пак ще му говоря.

— О, дано да стане! Защото не искам да се омъжа за него. Не мога… Знаете ли, Амбър… е, добре! Влюбена съм!

Амбър се показа твърде заинтересувана и зададе очаквания въпрос:

— Нима! Хубав ли е?

— О — въздъхна пламенно Джемима, — той е най-красивият мъж, когото съм виждала. Висок, с черни коси, а очите не помня вече цвета им, но когато ме погледне, чувствам нещо особено. О, Амбър, той е прекрасен, той е всичко, от което се възхищавам на този свят.

— Ах! — каза Амбър. — И къде може да се види това чудо?

Джемима се замисли.

— Не е тук, не е в Лондон. Но засега поне се надявам, че ще се върне скоро. Чакам вече тринадесет месеца и една седмица. Никога не ще обикна друг.

Амбър се забавляваше, защото ентусиазмът на Джемима й се стори съвсем наивен: още повече че тя не познаваше първичната страна на любовта. Детински целувки и смътни копнежи представляваха целия й опит.

— Е, добре, Джемима, надявам се, той ще се върне при вас. Знае ли, че го чакате?

— О, не! Едва ли подозира за съществуването ми. Виждала съм го само два пъти. Веднъж дойде на вечеря у нас, а друг път отидох със Сам и Боб да разгледам корабите му, преди да замине за Америка.

— За Америка? Но кой е този човек? Как се нарича?

Джемима я погледна с учудване.

— Ако ви кажа, ще ми обещаете да не казвате никому, нали? Всички ще ми се смеят. Той е благородник, лорд Карлтън. О, какво има? Познавате ли го?

Това беше толкова внезапно и зашеметяващо, сякаш някой беше излял ведро студена вода точно в лицето й. Амбър се ядоса на страха, който почувства. „Защо — каза си тя смаяна от собствената си липса на увереност. — Това хлапе не значи нищо за него. Та тя е още дете! При това съвсем не е така хубаво като мен. Или пък се лъжа?“ Очите на Амбър обгърнаха бързо лицето на заварената й дъщеря, виждайки в него заплаха за собственото си щастие. „Аз съм глупава — каза си гневно, — нима държа непременно тя да узнае…“

Минаха няколко мига, преди да отговори с безразличен тон:

— О, струва ми се, че съм го срещала в театъра. Но как е възможно вие да приемате тук един лорд и да посещавате корабите му?

— Той има работа с татко, не зная точно каква.

Амбър повдигна вежди.

— Самуел работи с един пират?

— Но той не е пират! Той е капер[1], а това съвсем не е същото. На каперите дължим господството на Англия над моретата, без тях флотата на Негово величество не би направила нищо.

— Говорите като същински търговец, Джемима — отвърна Амбър злостно, но се овладя и си наложи усмивка. — И така, вие сте влюбена в благородник. Заради вас желая от сърце той да се върне по-скоро в Англия.

— О, и аз също! Бих дала всичко, за да го видя отново. Знаете ли — продължи тя с доверчива стеснителност, — миналата година на Вси светии Ана, Джейн и аз си гадахме. Ана сънува онази нощ Уилям Тупени и стана негова жена. А пък аз сънувах лорд Карлтън! О, Амбър, мислите ли, че би могъл да ме обикне? Вярвате ли, че някой ден би се оженил за мен?

— Защо не? — отвърна остро Амбър. — Ще имате твърде добра зестра.

Едва изрекла това, тя се ядоса на себе си.

— Знаете ли, мъжете мислят за тези неща!

Не беше минал и един час, когато тя наруши обещанието си, защото Самуел дойде да я види, и тя не можа да устои на изкушението да заговори за Брус. И започна съвсем невинно:

— Днес чух в Чейндж да говорят, че холандците заявили на Негово величество, че тяхната флота съществува само за да пази търговския трафик. Кралят побеснял от гняв при мисълта, че го смятат за толкова глупав да повярва на такива приказки.

Самуел, който сваляше горната си дреха, се засмя.

— Каква смешна лъжа! Холандската флота има само една цел: да изгони Англия от моретата. Те плениха корабите ни, сразиха войската ни в Източна Индия, окачиха св. Георги под собствения си национален флаг, издадоха разрешителни за каперство и сториха всичко, като се изключи само фактът, че не посмяха да ни нападнат.

— Но и ние издадохме разрешителни за каперство срещу тях, откак кралят се завърна, нали?

— И така да е, не би трябвало да се знае. Във всеки случай можем да кажем, че разрешителните са насочени главно срещу португалците, макар и да няма съмнение, че са били задържани и холандци — нещо, което напълно са заслужили. Но как така сте толкова добре осведомена, миличка?

Той изглеждаше нежно заинтригуван, когато чуваше жена си да разисква сериозни въпроси.

— Говорих с Джемима.

— С Джемима? Ясно е, че тя знае най-последните новини.

— Сигурно, особено що се касае до каперите. Каза ми, че сте работили за тях.

Той се усмихна с ръце в джобовете, като наблюдаваше жена си с възторг.

— Да, с трима или четирима. Но не знаех, че Джемима се интересува от моите работи.

— Тя се интересува не от работите ви, а по-скоро от каперите.

— О, наистина ли? Гледай ти, тази малка преструвана!… Значи така. Предполагам, мисли, че е влюбена в лорд Карлтън!

— Как отгатнахте?

— Не е много мъчно. Преди около една година той дойде на вечеря у нас. Тя не можа да преглътне нито хапка и дни наред говореше само за него. Ще направи по-добре, ако се откаже от тази идея!

— Тя каза, че очаква завръщането му.

— Глупости! Той дори не знае за съществуването й! Лордът принадлежи към едно от най-старите семейства в Англия и е натрупал огромно състояние. Никога не ще му дойде наум да се ожени за дъщеря на търговец.

Самуел не си правеше никакви илюзии относно връзките си с аристокрацията. Притежавайки могъщество и богатство едва от две поколения насам, семейството му принадлежеше към младите кланове. Лишен от снобизъм, той и не мислеше да се прави на благородник за сметка на достойнството си, както мнозина други.

— Но дори и той да искаше, аз не бих се съгласил тя да се омъжи за лорд Карлтън. Възхищавам се от него като човек, но не ще го приема за съпруг на една от дъщерите си, дори и той да я поиска — нещо, което няма да стори. Не, Джемима ще се омъжи за Джоузеф Катъл и най-добре да избие от главата си тези смешни идеи. Семейството на Катъл и аз работим от години заедно и този брак ще е съвършен за нея във всяко отношение. Ще поговоря сам с нея.

— О, моля ви се, Самуел, не правете нищо. Обещах й да не ви казвам. Но смятах, че трябва да бъдете в течение. Оставете на мен да я вразумя.

— Така ще е най-добре, миличка. Тя държи повече на вашето мнение, отколкото на всички други.

Той й се усмихна и предложи ръката си.

— Нямам никакво желание да я принуждавам, но зная, че така ще бъде най-добре и за нея, и за всички нас. Момъкът е млад, много влюбен в нея, спокоен, трудолюбив, точно онзи тип мъж, който й трябва.

— Разбира се. Но младите момичета са толкова глупави…

Те излязоха от стаята и Амбър запита съвсем естествено:

— Впрочем, Самуел, дали лорд Карлтън ще се завърне скоро в Лондон?

— Не зная. Защо?

— О, мислех си само, че би било по-добре брачният договор да се подпише, преди той да се е върнал. Иначе бог знае какви глупости би могла да стори тя.

— Отлична идея, миличка. Утре ще се срещна с нотариуса. Толкова е мило от твоя страна, че се интересуваш от моите работи.

Амбър скромно се усмихна.

Тази вечер Джоузеф Катъл беше между гостите им. При все че го беше виждала вече, Амбър не си го спомняше. Той беше едър и груб осемнадесетгодишен момък с лице, което изглеждаше все още неоформено. Маниерите му бяха недодялани и несигурни, сякаш единственото му желание бе да избяга и се скрие далеч оттук. Смешно беше да се мисли, че деликатната и темпераментна малка Джемима може да се омъжи за такова непохватно същество.

Но Амбър отиде при него и макар в началото той да беше ужасно смутен, тя успя да го накара да се почувства толкова свободен, че започна да й говори за своите неприятности и да я моли да му помогне. Тя му обеща, като намекна, че Джемима го обича повече, отколкото показва, но стеснителността й пречи да прояви чувствата си. По едно време тя срещна погледа на Джемима — на лицето й се четеше изненада, болка, упрек. Малко по-късно Джемима се оттегли в стаята си под предлог, че я боли глава.

Много рано на другата сутрин тя се втурна в стаята, докато Амбър, потънала в своето пухено легло, разглеждаше замечтано покрития с коприна балдахин. Отдавна беше простила на Брус за смъртта на капитан Морган и не се съмняваше, че и той е сторил същото по отношение на нея. Откакто Джемима беше заговорила за него, тя се чувстваше по-близко до него с надеждата, че скоро ще го види. Внезапното появяване на Джемима я изтръгна рязко от сладостните мечти.

— Господи, Джемима! Какво има?

Тя се понадигна.

— Амбър! Как можа да бъдеш така мила с този ужасен Джоузеф Катъл?

— В края на краищата съвсем не го намирам толкова грозен, Джемима. Той е добро, сърдечно момче и те обожава.

— Все ми е едно! Той е грозен и глупав! Презирам го! А ти обеща да ми помогнеш!

Тя се разплака.

— Престани, Джемима — каза сърдито Амбър. — Ще ти помогна, ако мога. Но баща ти ме помоли да се заема и не можах да му откажа.

— Можеше, ако искаше — настоя Джемима, изтривайки очите си. — Летис казва, че го караш да прави всичко, което пожелаеш, сякаш е някаква опитомена маймуна.

Амбър потисна силното си желание да се разсмее и каза строго:

— Е, добре, Летис се лъже! А ти ще направиш по-добре да не говориш така, Джемима! Но успокой се, ще ти помогна, доколкото мога.

Джемима се усмихна, от сълзите й не остана и следа.

— О, благодаря! Знаех, че няма да застанеш срещу мен. А когато лорд Карлтън се върне, ще ми помогнеш, нали?

— Да, Джемима, разбира се. Стига да мога.

Прекосявайки предния двор, за да стигне до каляската си, Амбър се спря внезапно пред една друга, спряла наблизо. Беше каляската на Алмсбъри. Тъй като беше малко вероятно графът да има някаква работа със Самуел, това означаваше, че Брус се е върнал. В този момент дори той сигурно се намираше в къщата заедно със Самуел.

Ужасена, тя остана за миг неподвижна. После, обръщайки се на пети, изтича назад. Бе влизала само три или четири пъти в канцелариите на Самуел и чиновниците я изгледаха с изненада и любопитство, когато се насочи към нея. Без да размисли какво ще каже или направи, тя отвори вратата.

Стаята беше голяма, хубаво мебелирана и украсена с дъбова резба, с тежки завеси от красиво тъмно кадифе, покрити с ламперия стени и многобройни свещи, които горяха, поставени в медни свещници. Самуел и Брус бяха застанали пред голяма, поставена в рамка, карта на Новия свят. Самуел беше с лице към нея, Брус беше обърнат гърбом. Той носеше едно от онези нови, прилични на расо, палта, стигащи до коленете, ушито от тъмнозелен и златист брокат с копринен ешарф около талията и сложен напряко колан, на който бе окачена сабята му. Под шапката му с широка периферия се виждаше перука, на вид съвсем подобна на собствените му коси; само нисшите благородници носеха къдри до раменете.

Дори и откъм гърба е различен от другите мъже помисли си тя и сърцето й заби така силно, че се задъха. — „Ще припадна — каза си тя с отчаяние. — Ще сторя нещо ужасно и ще стана смешна.“

— О, много съжалявам, Самуел — каза тя, като се спря на прага и задържа ръката си върху дръжката на вратата. — Мислех, че си сам.

— Влез, мила. Това е лорд Карлтън, за когото съм ти говорил. Милорд, мога ли да ви представя моята съпруга?

Брус се обърна и очите му изразиха най-напред изненада, а после присмехулство. „Ти! — като че ли казваше той. — Не някой друг, а точно ти! Омъжена за един почтен стар търговец!“ Тя долови също така, че той не е забравил тяхната последна бурна и трагична раздяла. Но той просто свали шапка и се поклони сериозно.

— Ваш слуга, госпожо!

— Лорд Карлтън пристигна от Америка със своите кораби и дори с още някои — додаде с усмивка Самуел, защото търговците се гордееха с каперите и им засвидетелстваха истинска признателност.

— Великолепно! — каза нервно Амбър с ужасното чувство, че й става лошо. — Самуел, исках само да ти кажа — тя говореше бързо, — че няма да се върна за обяд. Имам да направя една визита.

Тя хвърли към Карлтън бърз и несигурен поглед.

— Защо не дойдете на вечеря у нас, лорд Карлтън? Сигурна съм, че имате много интересни неща за разказване!

Той отново се поклони, като се усмихна.

— Не вярвам моите приключения по море да интересуват дамите, но ще бъда щастлив да дойда тази вечер, госпожо Дейнджърфийлд. Безкрайно ви благодаря.

Амбър отправи бегла усмивка и към двамата, поклони се и всред шумоленето на коприна си отиде, затваряйки вратата подире си. Тя прекоси двора колкото може по-бързо от страх, че краката не ще могат да я отнесат така далеч, качи се в колата си, отпусна се на седалката и затвори очи.

Много възбудена, Нан взе ръката й.

— Той ли е, госпожо?

— Да — прошепна тя слабо, — той е тук!

Половин час по-късно тя беше у Алмсбъри и Емили я посрещна с радост. Качиха се в детската стая.

— Колко мило от ваша страна, че дойдохте! Върнахме се в града едва преди десетина дни и се опитахме да влезем във връзка с вас, но в театъра можаха да ни съобщят за женитбата ви, без да знаят къде живеете. Лорд Карлтън е тук, с нас.

— Да, зная. Видях го в канцеларията на моя мъж. Мислите ли, че ще се върне да обядва тук?

— Не зная. Струва ми се, че има среща с Джон в един часа.

Те бяха стигнали до детската стая и намериха децата насядали да ядат каша. Радостта, че е отново при сина си, когото не беше виждала от миналия септември, я възнагради отчасти за разочарованието, причинено от перспективата да не види Брус. Синът й беше забележително хубаво дете, мило, щастливо и здраво, с черни къдрави коси и зелени очи. Тя го взе в прегръдките си и се смееше весело, докато то я целуваше с уста, пълна с каша, и пъхаше лъжичката си в косите й.

— Татко също е тук, мамо — съобщи той високо. — Леля Емили ме доведе в Лондон, за да го видя.

— О! — каза Амбър с лек оттенък на ревност. — Значи сте знаели, че ще се върне?

— Беше писал на Джон — обясни Емили, — искаше да види малкия.

— Не се е оженил, нали?

Този въпрос тя задаваше с все по-голям страх всеки път, когато той се връщаше, макар да не можеше да си представи, че един мъж би могъл да намери за кого да се ожени в онази пуста и варварска страна отвъд океана.

— Не — отвърна Емили.

Амбър седна на земята заедно с малкия Брус и с едно дебело, лаещо и разглезено кученце, което му принадлежеше. Двамата сина на Емили дойдоха при тях.

Като играеше и бъбреше със сина си, тя намери възможност да зададе няколко въпроса на Емили.

— Колко време ще остане този път?

— Струва ми се около месец. Той прави постъпки да се прехвърли с корабите си към военната флота.

— Военната флота? Но никой не е обявявал война!

— Не още, но, струва ми се, скоро ще стане. Поне така говорят в двореца.

— Защо постъпва така? Рискува да загуби всичко.

Емили изглеждаше леко изненадана.

— Как? Той държи на това. Скоро Англия ще има нужда от всичките си кораби и от всички опитни моряци. Много капери ще постъпят като него!

В същия миг Брус се показа на вратата и се отправи към тях. Амбър остана безмълвна и смутена, но малкото момченце се отскубна от ръцете й и се затича към баща си, който го качи на рамото си. Той стоеше пред нея и се усмихваше.

— Знаех, че ще те намеря тук.

[1] Морски разбойник, пират, извършващ дейността си с негласното разрешение на правителството. — Б.р. ↑

XXVIII

Вечерта Амбър се обличаше за вечерята, когато Джемима влезе тичешком.

— Амбър — извика тя весело, — о, Амбър, благодаря ти.

Амбър се обърна и за свое голямо неудоволствие видя, че Джемима, облечена в небесносиня атлазена рокля, украсена на деколтето с изкуствени рози, и с истински рози в косите, беше по-красива отвсякога.

— Защо ми благодариш?

— Задето си поканила лорд Карлтън на вечеря. Не се ли сещаш? Татко ми каза, че щял да дойде и че ти си го поканила.

— Не забравяй, че Джоузеф Катъл също ще дойде! — каза Амбър сърдито. — И ако не си любезна с него, баща ти ще бъде много недоволен.

— О, Джоузеф Катъл! Кой ли мисли за него? О, Амбър, аз съм тъй развълнувана! Как да постъпя? Какво да кажа? О, бих искала да му направя силно впечатление! Кажи ми, моля те, какво да правя… Ти си опитна!

— Дръж се спокойно и скромно — отговори Амбър доста рязко. — Помни, мъжете не обичат дръзките жени.

За миг успокоена, Джемима се помъчи да придаде на лицето си израз на безразличие.

— Разбира се! Трябва да се покажа меланхолична и сдържана. Само да мога. Но едва ли. Струва ми се, че ще загубя съзнание, щом го видя! Кажи ми как изглеждам?

— О, изглеждаш чудесно — каза Амбър и стана да облече роклята си. Тя се чувстваше неспокойна, нещастна и едновременно ужасно ревнива и изплашена от заварената си дъщеря. Тя и Брус бяха прекарали следобеда заедно и блясъкът на тия часове още осветляваше цялото й същество. Но ето че Джемима заставаше пред нея като опасна съперница — млада, очарователна, смела. Тя знаеше, че поради женитбата си с богат търговец беше придобила фалшива почтеност, която я правеше по-малко желана отпреди. Тя беше женена, а Джемима не беше и макар Самуел да беше напълно уверен, че лорд Карлтън никога не ще се ожени за една Дейнджърфийлд, Амбър се боеше.

„Не оглупявай! — повтаряше си тя много пъти. — И за всичкото злато на света той никога не ще се ожени за такава малка глупачка като Джемима! Сега той е достатъчно богат. О, защо Джемима не прилича на Летис?“

Тя съблече роклята си, без да обръща внимание на Джемима, но чувстваше прикования поглед на момичето и доверието й се възвърна. Роклята й от кремава дантела с атлазена подплата беше осеяна с малки златни звездички. Като продължаваше да отбягва погледа на Джемима, тя отиде при тоалетната си маса, за да вземе смарагдите си.

— О! — извика Джемима. — Колко си красива! — Тя хвърли замислен поглед в огледалото. — Той дори не ще ме забележи!

— Напротив, мила! — каза Амбър, вече умилостивена. — Никога не си била по-красива.

На вратата се показа камериерката на Джемима, госпожа Картър.

— Госпожице Джемима — пошепна тя. — Негово благородие току-що пристигна. Ей сега ще влезе.

Сърцето на Амбър подскочи, но тя не обърна глава. Джемима, напротив, се развълнува като осъдено на смърт момиче преди екзекуцията му.

— Той е тук! — прошепна тя. — О, боже мой!

Тая дума беше достатъчна, за да издаде смъртното й вълнение, защото в дома на Дейнджърфийлд божието име не се произнасяше напразно.

Тя прихвана полите си и изчезна.

След пет минути и Амбър беше готова. Очакваше с нетърпение да види как намира той Джемима и какво мисли за нея, но над всичко надделяваше желанието да го види, да чуе гласа му, да бъде в същата стая с него.

— Внимавайте, госпожо — пошушна й тихичко Нан, като й подаваше ветрилото.

Амбър го видя, щом влезе в салона. Той беше застанал насреща й, говореше със Самуел и двама други господа; Джемима се беше промъкнала до него и го гледаше като цвете, което се обръща към слънцето. Тя тръгна към тях, но трябваше да се спира на всяка крачка, за да поздравява гостите, които й бяха близки и познати от пет месеца насам.

Това бяха търговци, адвокати, златари, съставляващи основата на солидната висша буржоазия, която бързо се издигаше като най-голямата сила в Англия. Все повече и повече тия хора контролираха правителствената външна и вътрешна търговия, тъй като сега контролираха най-големия дял от държавния бюджет. Почти без изключение те бяха взели в гражданските войни страната на победителите и тяхното богатство не беше преставало да се увеличава, докато победените роялисти бяха в затворите, ограбени или пропаднали, или живееха бедно в чужбина. Дори и Реставрацията не беше променила нищо и не можа да върне старите традиции.

Сега буржоазията бе най-богатата и силна опора на кралството.

Войната с холандците беше желана настойчиво именно от търговците; за тях тя беше необходимост, за да притежават господството над търговията и транспорта на Англия срещу най-силния им неприятел. Лорд Карлтън, капер, който беше потопявал холандски кораби с богата плячка, с право заслужаваше въпреки положението на аристократ тяхното възхищение и почит.

Амбър достигна най-после до малката група, застанала на фона на новите кадифени драперии със златна бродерия, които беше наредила да поставят в салона. Тя направи нисък реверанс, а Брус се поклони. Джемима ги наблюдаваше.

— Щастлива съм, че сте могли да дойдете, лорд Карлтън.

Тя бе в състояние да го гледа спокойно, макар и вътрешно да бе страшно развълнувана.

— Крайно съм щастлив, че съм тук, госпожо!

Кой би могъл да помисли, че само преди три часа те бяха спали заедно? Изглеждаха като двама студени и учтиви непознати.

Съобщиха за вечерята и гостите се упътиха към трапезарията, където масата беше наредена като студен бюфет. Имаше три пъти повече храна, отколкото бяха гостите. Червено и бяло вино се лееха в изобилие. Запалените свещи хвърляха мека светлина върху косите и раменете на дамите; от съседната стая се чуваха цигулки. Някои от дамите бяха облечени в разкошни тоалети, както дворцовите дами, а повечето мъже носеха строги кадифени или тъмни вълнени дрехи.

Амбър и Брус трябваше веднага да се разделят, защото тя трябваше да се справя със задълженията си на домакиня, а той бе обсаден от група търговци, които искаха да знаят кога ще свърши войната, колко кораби е пленил, дали е вярно, че в Холандия върлувала епидемия, която я изтощавала до такава степен, че скоро щяла да стане лесна плячка. Те го разпитваха защо кралят не поправи поведението си, колко още ще продължават леността и развратът в двореца и — съвсем поверително — дали е изгодно да вложат парите си в един заем на Негово величество. „Нашите кораби“, „нашата търговия“, „нашите морета“ — ето какви думи се чуваха постоянно. Жените, събрани на групи, бъбреха за деца, бременности и за слугите си. Нямаше нито един човек тук, който при случай да не спомене, че по времето на стария Оливър Англия е била по-щастлива, като забравяха как всички бяха мърморили под ярема на същия този стар Оливър.

Те излязоха от трапезарията и се върнаха в салона, където се настаниха около малки маси, в кресла, на пейки и табуретки. Амбър, колкото и да беше заета, не преставаше да следи Брус. Тя се разгневи страшно, когато забеляза, че Джемима успя да го откъсне от групата на разпитващите го търговци и да се уедини с него в един ъгъл. Седнали, с чинии на коленете, те бъбреха.

Джемима се опитваше да флиртува с него, приказваше и се усмихваше с блестящи от радост очи, в които се четеше страстно възхищение. Брус я наблюдаваше и от време на време подхвърляше по някоя дума, но макар и да се виждаше, че само се забавлява, Амбър трепереше от безпокойство и ревност.

Тя няколко пъти направи опит да се присъедини към тях, но все някой я спираше. Най-после една стара вдовица с плоски като дъска гърди и лице на нахално куче й пошушна:

— Изглежда, Джемима се разбира прекрасно с негово благородие. Тя се умилква около него цялата вечер. Позволете да ви кажа, госпожо Дейнджърфийлд, че ако Джемима беше моя дъщеря, бих намерила начин да я отдалеча. Възхищавам се от подвизите на негово благородие, но неговата слава сред жените не е от най-добрите.

Амбър си даде вид на ужасена.

— О, небеса! Благодаря, че ми казахте, госпожо Хъмпидж. Незабавно ще взема мерки.

И действително тя се запъти към ъгъла, където Джоузеф Катъл разговаряше с Хенри и май не обръщаше внимание, че Джемима е в обществото на един мъж не само красив и благородник, но и герой.

— Но, Джоузеф? — извика тя. — Къде се губите тая вечер? Обзалагам се, че още не сте разменили нито дума с Джемима.

Джоузеф се зачерви и несръчно запристъпва от крак на крак, а Хенри впи очи в деколтето на мащехата си.

— Много добре се забавлявам, госпожо. Джемима е заета.

— Глупости! Хайде, тя няма да ви прости такова равнодушие!

Хвана го за китката и го повлече.

— Елате, Джоузеф, няма да спечелите нищо, ако стоите, тук!

Те си проправиха път през стаята, без Амбър да изпуска ръката на Джоузеф, сякаш се страхуваше, че може да й избяга. Така го заведе при Брус и като се преструваше, че не забелязва укорителния поглед на Джемима, го представи на лорд Карлтън.

— Идвам да ви помоля, Джемима, да откриете бала с Джоузеф — каза тя сърдечно. — Можете да започнете с танца „корандо“.

Джемима стана неохотно, но лицето й пак просветна, когато се обърна към негово благородие.

— Извинете, ваше благородие!

Брус се поклони.

— Разбира се, госпожице! Благодаря за компанията.

Джемима му се усмихна продължително, без да обръща внимание на нещастника, който бледнееше до нея, после, след като направи малък реверанс на Амбър, тръгна към балната зала. Но не хвана под ръка Джоузеф и сякаш дори не забелязваше присъствието му.

Амбър почака да отминат, после се обърна към Брус, който я гледаше усмихнато. Изглежда, той отгатваше точно мислите й.

— Е, добре ли прекара вечерта?

— Прекрасно. Благодаря ви за поканата. А сега — каза той, като поглеждаше към часовника — трябва да си ходя.

— О, нима! — отвърна тя иронично. — Щом пристигна аз, вие заминавате.

— Имам работа в Уайтхол!

— Представям си каква!

— Усмихни се, Амбър — каза той ниско. — Някои от гостите започват да се чудят на нашата интимност. Никога една жена не може да се кара на мъж, с когото не е близка.

Този подигравателен тон я подлудяваше, но думите му я изплашиха. Тя се помъчи да се усмихне с уста, ако не с очи, и хвърли поглед наоколо, за да види дали ги наблюдават. „Трябва много да внимавам. Ако някой отгатне! О, боже! Само ако знаеха!“

Все така усмихната, тя повиши глас:

— Щастлива съм, че можахте да дойдете тая вечер, лорд Карлтън. Нямаме често удоволствието да приемаме личност като вас, направила толкова много за Англия.

Брус се поклони със свойствената му котешка, безгрижна и небрежна грация.

— Благодаря ви, госпожо, лека нощ!

След като я остави, той тръгна да търси Самуел. А Амбър, която говореше с някакъв стар, побелял господин, внезапно го остави под предлог, че трябвало да разпореди да донесат още вино. В коридора тя събра роклята си и започна да тича, колкото може по-бързо към предния двор, където забеляза качващия се в колата Брус.

— Лорд Карлтън! — извика тя запъхтяна, докато високите й токчета тропаха по плочките.

Той се обърна.

— Викахте ли ме, госпожо Дейнджърфийлд?

— Ваше благородие, трябва да ви кажа нещо от страна на мъжа ми!

Тя се качи в колата, като му направи знак да я последва.

— Брус, кога ще мога да те видя?

— Амбър, малка лудетино! Какво правиш?

Той говореше с недоволство и очите му светнаха сърдито.

— Трябва да бъдеш по-разумна тоя път!

Тя сбърчи леко вежди, като погледна през стъклото на вратичката.

Защо ли не си отиваше глупавият лакей, който ги осветяваше с факлата си!

— О, ще бъда предпазлива. Но трябва да те видя, Брус. Кога? Мога да дойда в който и да е час.

— Тогава ела утре на кораба. Ние ще разтоварваме и никой няма да бъде учуден, ако те види там.

— Ще дойда утре сутринта.

Амбър се наведе към него, жадна за целувка.

— Амбър!

Тя слезе неохотно от колата и тичешком влезе в къщата. Уплаши се много от възбудата, която цареше в салона, макар че преди малко да бе оставила гостите засмени и заети с танците.

— Какво има? Какво се е случило? — запита тя, като се обърна към първия срещнат.

— Съпругът ви, госпожо! Той припадна!

— Припадна!

Мина й през ума ужасна мисъл. Дали не е отгатнал нещо за нея и Брус? Дали това не е предизвикало припадъка? Тя се качи горе тичешком, но се безпокоеше повече за себе си, отколкото за него. Холът беше пълен с всевъзможни хора, слуги, членове на семейството, но без дори да се обърне към тях, тя влезе в спалнята. Самуел лежеше изтегнат на леглото. Летис се беше отпуснала на колене до него, докато нейните четирима по-големи братя го гледаха тревожно. Никой не й обърна внимание. Доктор дьо Форест, който от дълго време го лекуваше и беше присъствал на вечерята, мереше пулса му. Амбър сниши инстинктивно гласа си и прошепна:

— Какво се е случило? Бях отишла да взема виното и като се върнах, научих, че припаднал.

— Така е! — каза Сам късо.

Амбър застана до леглото от срещуположната страна на Летис. Не смееше да погледне нито нея, нито другите, но чувстваше, че никой не я забелязва; всички мислеха само за баща си. Изтекоха само няколко минути, докато Самуел отвори очи, но те й се видяха безкрайно дълги. Погледът му се спря първо на Летис. После той се обърна, като търсеше Амбър. Видя я и й се усмихна. Тя го наблюдаваше разтревожена, страхуваше се да не я осъди в нещо.

Наведе се и тихичко го целуна.

— Ти си тук, Самуел, с нас. Няма защо да се тревожиш.

— Не зная какво ми стана… Мислех, че…

— Припаднахте, господине — каза докторът.

Летис плачеше тихо, за да не безпокои никого. Големият й брат се приближи и й помогна да стане. По искане на лекаря всички освен Амбър напуснаха стаята. Тогава той заговори на двамата съпрузи сериозно и наблегна, че Самуел трябва да пази няколко дни пълно спокойствие. Не трябвало да прави каквото и да е усилие. Той се обръщаше по-специално към Амбър, която го гледаше сериозно и кимаше с глава.

— Трябва да помогнете на мъжа си, госпожо Дейнджърфийлд. — И прибави, когато тя го изпращаше: — Животът му виси на косъм. Може да издъхне внезапно, ако не внимавате. Разбирате ме, нали?

— Да, докторе. Ще внимавам.

Когато се върна, Самуел й хвана ръката усмихнат.

— Доктор дьо Форест е изпълнен с предубеждения. Няма да даваш ухо на неговите думи, нали?

— Не, ще го послушаме, Самуел — отговори твърдо Амбър. — Той казва, че това е за твое добро. Обещай ми, Самуел, обещай ми, че ще изпълниш каквото ти каза.

Самуел видимо се чувстваше объркан, но Амбър настояваше. Тя няма да му позволи и най-малкото нещо, което би могло да навреди на неговото здраве. Но те ще бъдат пак щастливи, както преди. Нека той не мисли, че нещо друго би могло тук да има значение за нея. Интересуваше я само здравето му. Самуел, дълбоко трогнат от така засвидетелстваната му преданост, не можа да сдържи сълзите си. Но докато говореше и милваше косата му, Амбър мислеше, че ако сега забременее, детето ще бъде от лорд Карлтън и ако това стане скоро, Самуел ще го счете за свое.

На следната сутрин той се почувства по-добре, но Амбър настоя да остане в леглото, както беше препоръчал лекарят, и въпреки възраженията му остана при него. Към един и половина Джемима влезе заедно с двамата си по-големи братя, за да съобщи, че отиват да гледат разтоварването на корабите на Карлтън.

— Защо не ги придружите, мила? — запита Самуел. — През цялото време стояхте затворена с мен.

Джемима погледна тревожно Амбър с явната надежда, че ще откаже, но след дълги молби Амбър отстъпи. Разходката обаче й донесе разочарование. Тя не можа да размени дума насаме с Брус, който беше тъй зает, че едва ли забеляза присъствието й. Единствената й утеха беше, че Джемима също беше разочарована и че не успяваше да прикрие чувствата си тъй добре както нея.

Все пак той направи и на двете хубави подаръци: на Джемима великолепен копринен плат със златни шарки, тъй ефирни и фини, сякаш бяха нарисувани от злато и топази. И двата подаръка бяха ограбени от един холандски кораб при завръщането му от Източна Индия.

На следващата сутрин Амбър се измъкна рано, грижливо маскирана и облечена с тъмна наметка. Тя взе фиакър и даде адреса на Алмсбъри Хаус. Прекараха половин час при детето, при Емили и Алмсбъри, после се върнаха в апартамента на Брус.

— А ако те открият? — попита той.

Амбър не се страхуваше.

— Не е възможно. Самуел спеше, а Нан ще каже, че съм отишла да пробвам нова рокля. Мога да бъда спокойна.

Тя се усмихна.

— О, аз съм необикновено предана съпруга, уверявам те.

— Ти си една малка безсърдечна скитница — каза той. — Съжалявам всички, които те обичат.

Амбър се чувстваше много щастлива, за да може да се обиди, а и светлината, която блестеше в отправените към нея зелени очи, беше достатъчна, за да я накара да го извини. Тя седна на коленете му, обви ръце около врата му и залепи устните си на току-що обръснатата му буза.

— Но ти ме обичаш, Брус, а аз никога не съм ти причинявала болка. Не мисля, че бих могла, дори и да искам — прибави тя, като се нацупи.

Той вдигна едната си вежда и се усмихна. Никога не й правеше комплименти, което беше твърде на мода, и понякога тя ревниво се питаше дали прави на другите жени, на Джемима например.

— Какво мислиш за Джемима? — запита тя ненадейно.

— Много е хубава и е по-наивна от дворцовите госпожици през първата седмица от представянето им в двореца.

— Тя лудо те обича.

— Забелязах вече, че сто и няколко хиляди лири правят мъжа по-съблазнителен, отколкото самият той вярва.

— Сто хиляди! Господи! Брус! Колко пари! Когато Самуел умре, аз ще имам седемдесет хиляди. Помисли какво богатство е това, ако ги съберем. Ще бъдем най-богатите хора в Англия!

— Мила, ти забравяш, че аз няма да бъда в Англия!

— О, но ти…

Изведнъж той стана, взе я в обятията си и затвори устата й с целувка. Амбър си отиде опиянена, макар че аргументите й бяха отминати с мълчание. Но последната дума не беше казана. Сега тя имаше цена в очите му, защото беше богата и се надяваше да може да си послужи като примамка с парите. О, само да приеме да се ожени за нея, да може да го спечели завинаги! Всъщност това беше единственото нещо, на което наистина придаваше значение. Всичките й други амбиции се стопяваха пред тая като парче лед, поставено върху горещ камък.

Следващите два дни тя не ходи у Алмсбъри, защото Брус я беше предупредил да бъде внимателна, ако не иска да я разкрият.

— Понеже вършиш забранени неща, не забравяй, че е необходимо малко, за да събуди съмнение. Ако те изненадат, твоите седемдесет хиляди лири ще бъдат чувствително намалени.

Тя знаеше, че е така, и реши да бъде внимателна.

Но когато Джемима я запита какво мисли за лорд Карлтън, кръвта се качи в лицето й и тя изведнъж се наведе, за да закрепи жартиерата си.

— Как да ти кажа!… Очевидно е много красив.

— Струва ми се, че ме обича, нали?

— Откъде това предположение?

Против волята й гласът й прозвуча кисело, но тя скоро се овладя.

— Не трябва да бъдеш дръзка, Джемима. Уверена съм, всички помислиха, че флиртуваш с него, а всички придворни са еднакви.

— Еднакви? В какво?

Раздразнена и отегчена от тези въпроси, които смяташе за глупави, тя добави строго:

— Едно запомни! Трябва да внимаваш да не ти причини зло.

— Зло! — подигравателно каза Джемима. — Какво зло може да ми направи, щом го обичам?

Амбър овладя бясното си желание да я набие, да й оскубе косата. Това не беше в унисон с ролята, която разиграваше с цената на толкова усилия и жертви. Не трябваше да провали всичко заради една малка глупачка, която не беше интересна на Брус. Въпреки това от този ден отношенията им се промениха и Джемима, която не можеше да си обясни причината, започна пак да я нарича „госпожо“.

На следващия ден при завръщането си от една от многобройните роднини на Самуел тя завари Джемима в хола заедно с Картър — и двете готови да излязат. Джемима беше гримирана, парфюмирана, накъдрена, а копринената й златиста рокля беше тъй деколтирана, че малките й гърди можеха да се покажат всеки миг. Беше забола в косите си жълти рози, раменете си беше наметнала с черна кадифена пелерина с жълта подплата, но достатъчно открита. Всеки би я взел за дворцова красавица или модна куртизанка.

— Боже милостиви! Джемима! — извика Амбър с нескрито учудване. — Къде отиваш в такова облекло?

Очите на Джемима блеснаха и тя отговори тържествуващо и дори предизвикателно:

— Лорд Карлтън ще ме изведе на разходка в Хайд парк.

— Сигурно ти си го помолила?

— Възможно е! Ако седим със скръстени ръце, не ще можем да получим никога каквото искаме.

Амбър беше й казвала някога вещо подобно и днес Джемима си служеше със същата фраза, без да си спомня откъде я е научила. Амбър, която беше разпалила с лукавство немирния дух у нея, сега виждаше как съветите й се обръщат против нея. Преди три месеца в никакъв случай Джемима не би поискала от някой мъж да я изведе на разходка. Но Амбър, взирайки се е явна омраза в Джемима, не мислеше за справедливото възмездие. „О, само ако не бях омъжена за баща й!“ — мислеше тя безсилна в яростта си.

— Джемима, ставаш смешна, защото не знаеш от кой род хора е лорд Карлтън.

Джемима вдигна брадичка.

— Моля за извинение, госпожо, но зная твърде добре. Той е красив и очарователен; той е джентълмен и аз го обичам!

Амбър сви презрително устни и повтори, като я имитираше, за да я направи смешна.

— Той е красив, очарователен; той е джентълмен и ти го обичаш! Но ако не си отваряш очите, ще забележиш твърде скоро, че твоята девственост…

— Не ти вярвам! А и Картър е с нас!

— Така е по-добре. И не й позволявай да си отиде!

Амбър беше така разгневена, че въпреки явните знаци на Нан би продължила в същия дух, ако не се беше почукало на вратата и лакеят не беше въвел Брус. Той поздрави двете жени и една присмехулна искра блесна в дъното на очите му при вида на Амбър и заварената й дъщеря, защото разбра, че са се карали.

„Да върви по дяволите — помисли Амбър. — Мъжете винаги си въобразяват, че стоят по-високо.“

— Каква приятна изненада, госпожо Дейнджърфийлд — каза той. — Не очаквах удоволствието да ви видя.

— О, госпожата не идва с нас — побърза да каже Джемима, — тя се завръща.

— Нима? — каза Брус меко. — Крайно съжалявам, госпожо Дейнджърфийлд. Бих бил много щастлив, ако можехте да ни придружите.

— Нима, лорд Карлтън?

Тя рязко се обърна и се заизкачва по стълбите, но когато вратата се затвори, се спря на балкона, като ги търсеше с очи. Бяха тръгнали. Тогава вдигна ръка и с всичка сила захвърли ветрилото си на пода. Мислеше, че е сама, но в същия миг прислужникът влезе и я погледна изненадано. Те се гледаха в продължение на няколко тягостни секунди, после тя се втурна тичешком в стаята си.

Вълнението й не беше още преминало, когато Самуел се завърна от кантората си, където беше прекарал един-два часа. Амбър го целуна нежно, подаде му стол, седна до него и постави ръката си върху неговата. Разговаряха за разни неща, после изведнъж тя сви вежди и си придаде замислен вид.

Той помилва блестящите й и меки, буйни коси.

— Какво има, мила? Нещо не е наред?

— Не, Самуел, нищо няма. О, Самуел, все пак трябва да ти кажа. Отнася се за Джемима. Много ми е неприятно!

— Искаш да кажеш за лорд Карлтън?

— Да. Но как да ти кажа? Преди час приблизително я срещнах в хола; беше поискала от него да я заведе на разходка в Хайд парк.

Той въздъхна уморено.

— Не я разбирам. Тъй добре е възпитана. Понякога си мисля, че днес дишаме отровен въздух; младежта не може да издържа. Не всички, разбира се — прибави той с нежна усмивка. — Смятам, че той не се интересува от нея. Джемима не е от ония жени, които харесва. Ако не му беше досаждала, никога не би помислил за нея.

— Сигурно не — потвърди уверено Амбър.

— Не зная какво да правя…

— Аз зная, Самуел. Трябва да я омъжите за Джоузеф Катъл, колкото се може по-скоро. Докато не се е случило най-лошото.

XXIX

Това бе краят на приятелството между Джемима и мащехата й. С непогрешимия си инстинкт девойката беше схванала изведнъж на кого се дължи внезапното решение на баща й относно женитбата й с Джоузеф Катъл. Но този път Амбър получи всеобщо одобрение, защото, макар и да считаха нея отговорна за това, което ставаше, всички бяха обезпокоени от прищявката на Джемима. Те смятаха, че тя никога не би помислила да се възхищава от подобен човек, ако не беше лошият пример на Амбър. Пък и Брус прояви известно недоволство, когато научи, че договорът е подписан и сватбата ще се състои на 30 август, едва четиридесет дни след годежа.

— Господи — каза той, — тоя тромав тип с крака като вретено и тази хубава малка скъпоценност Джемима!

— Какво те интересува за кого ще се омъжи тя!

— О, нищо, по принцип. Но не мислиш ли, че твърде много се месиш в работата на семейство Дейнджърфийлд?

— Съвсем не! И без това Самуел искаше да я омъжи за него. Аз само ускорих нещата, за нейно добро.

— О, ти се лъжеш, ако си мислиш, че съм имал намерение да я съблазня. Заведох я на разходка, защото тя поиска и би било обида за баща й, ако откажех.

Той погледна Амбър с присвити очи.

— Питам се дали съзнаваш колко е добър старият господин Дейнджърфийлд. Кажи ми как можа да го накараш да се ожени за теб. Мъжете от това семейство не принадлежат към онзи род хора, които се сближават с актриси.

Тя започна да се смее.

— Би искал да знаеш?

Но тя никога не му разказа.

Амбър не следва за дълго предпазливите съвети на Брус; тя ходеше у Алмсбъри три или четири пъти в седмицата сутрин. Самуел тръгваше за бюрото си към 7 часа и се връщаше между единадесет и дванадесет; тя беше винаги вкъщи, когато той отиваше и идваше. Но и да не беше, това не би създало пречки. Той й вярваше напълно и ако се осведомяваше къде е ходила, правеше това не от недоверие, а така, между другото и защото се интересуваше за дребните подробности от живота й. Той вярваше на всичко, което му казваше тя.

А Джемима се мусеше и характерът й ставаше непоносим. Отказваше да прояви и най-малък интерес към сложните приготовления около сватбата. Шивачки и продавачки изпълваха апартамента й през всички часове на деня. Венчалната й рокля щеше да бъде от златно сукно, а пръстенът й инкрустиран с тридесет диаманта. Голямата бална зала в южното крило на къщата, където щеше да се състои сватбеният прием и балът с маски, беше преобразена в пролетна гора с истинска трева на пода. На церемонията щяха да присъстват петстотин поканени, а на следващия ден хиляда. За оркестъра бяха ангажирани петдесет от най-добрите лондонски музиканти, а френски готвач — специалист, щеше да дойде от Париж, за да се разпорежда с приготовлението на ястията. Самуел желаеше да достави преди всичко радост на дъщеря си; недоволството й го наскърбяваше.

Но Амбър великодушно взимаше страната на Джемима.

— Няма защо да се тревожиш, Самуел. Тя е като всички други момичета за женене: анемична и нервна. Това е то! Ще видиш след женитбата — ще стане каквато беше. Уверявам те.

Самуел поклати глава.

— Дано! Ужасява ме мисълта, че е нещастна. Понякога се питам дали не грешим, като я принуждаваме да се омъжи за Джоузеф. И наистина, не липсват подходящи мъже за нея в Лондон, ако тя…

— Глупости, Самуел. Чувал ли си момиче само да избира съпруга си? Тя е много млада, за да разбере какво й подхожда. Джоузеф е много мил младеж; той ще я направи щастлива.

Така се уреди въпросът и Амбър беше доволна, че е действала тъй изкусно. Сега Джемима повече няма да й пречи. „Каква глупачка — мислеше си тя подигравателно, — трябваше да знае, че е по-добре да не ме предизвиква.“

Бяха изтекли едва шест месеца от пристигането на Брус в Лондон и Амбър му съобщи за новата си бременност, като му обясни защо е уверена, че детето е от него.

— Надявам се да бъде момиче — каза тя. — Малкият е тъй хубав. Чувствам, че и тя ще бъде прекрасна. Какво име да й дам?

— Струва ми се, че това зависи от Самуел? Нали?

— О, защо? Той сигурно ще пита мен. Кажи ми, моля те, твоите предпочитания. Бих искала да ги зная.

Лицето му стана сериозно, но леката усмивка, която играеше около устните му, издаваше мислите му.

— Сюзън е хубаво име — каза той най-после.

— Познаваш ли някое лице, което да се нарича Сюзън?

— Не! Попита ме за вкуса ми. Казвам ти име, което ми харесва, без каквато и да е причина.

— Но нали кръщаваш все пак всичките си незаконни деца. Какво стана с онази проститутка… Лий, нали така й беше името? Алмсбъри казва, че си имал две деца от нея — каза Амбър.

Брус беше в Лондон вече от доста време и Амбър го виждаше толкова често, че ревността и тревогите, които изпитваше в негово отсъствие, започнаха да застрашават удоволствието, което изпитваше в негово присъствие. Беше по-скоро недоволна от онова, което й липсваше, вместо да бъде доволна от това, което имаше.

— Лий почина преди една година при раждане — отвърна тихо лорд Карлтън.

Тя му хвърли бърз поглед, промълви някакво фалшиво извинение, след което промени темата на разговора.

— Къде ли ще бъдеш, когато, се роди Сюзън?

— Надявам се някъде, където ще създавам затруднения на холандците. Ще им обявим война, щом парламентът гласува необходимите кредити. Докато чакам, ще се опитам да запазя мира така, както желае Негово величество.

Почти от година Англия и Холандия воюваха навсякъде освен в собствени води, а през изтеклите два месеца войната се беше разгоряла съвсем явно. Оставаше само да бъде обявена, но Чарлс изчакваше, за да се подготви по-добре, а и да получи кредитите от парламента.

Те се бяха излегнали полуоблечени на леглото. Брус беше свалил перуката си и открил ниско остриганата си коса, вчесана назад. Амбър се извъртя, сложи глава на гърдите му, присегна се и хвана чепка хубаво червено лисабонско грозде.

— Върви! Струва ми се, че за теб времето тече бавно, когато не палиш градове и не избиваш холандци!

Той започна да се смее, като откъсна няколко зърна от нейната чепка.

— Ти ме мислиш за доста кръвожаден тип!

Тя въздъхна.

— О, Брус! Ако искаше да ме послушаш!

Досега той винаги бе успявал да й попречи да говори, но този път трябваше да я изслуша докрай. Изведнъж тя скочи и седна срещу него.

— Върви на война, щом трябва, Брус! Но когато свърши, продай корабите си и остани в Лондон. С твоите сто хиляди лири и моите седемдесет ще имаме достатъчно пари, за да купим, ако желаем, Роял Иксчейндж за лятна резиденция. Ще можем да имаме една от най-хубавите къщи в Лондон и всички ще идват на нашите балове и вечери. Ще имаме десетина коли и хиляда слуги, яхта, за да ходим във Франция, ако ни се прииска. Ще ходим в двореца, ти ще бъдеш виден човек — канцлер или нещо друго, което предпочиташ, — а аз — почетна дама. Никой не ще заема по-високо положение от нас. Никой, о, мили Брус, не разбираш ли? Ще бъдем най-щастливите хора на света!

Беше тъй страстно убедена, че не се съмняваше, че ще съумее да убеди и него. Затова отговорът, който последва, бе за нея мъчително разочарование.

— Би било приятно за една жена — каза той.

— О! — извика тя сърдито. — Вие, мъжете! Какво ви трябва на вас?

— Ще ти кажа, Амбър.

Той стана и я погледна право в лицето.

— Искам да направя нещо по-свястно през своите идващи двадесет и пет години, отколкото да се изкача на една стълба, където токовете на някой друг ще стъпват на пръстите ми, докато аз ще тъпча с моите пръстите на човека под мене. Искам да направя нещо повече, отколкото да плета заговори и интриги с разни слуги и глупаци, за да се прославя сред хора, които презирам. Искам нещо повече, отколкото да ходя от театъра на борба с петли и от Хайд парк в Пал Мал, за да започна същото на следващия ден, нещо повече, отколкото да играя на карти, да гледам с лорнет женски рокли и да служа за играчка на краля.

Той направи жест, който изразяваше безпределно презрение.

— И накрая да умра от жени и пиянство!

— Мислиш ли, че животът в Америка ще ти попречи да умреш от жени и пиянство?

— Може би не. Но знам, че там не ще умра от скука.

— А! Така ли? Разбирам — животът там е прекрасен, с негрите, пиратите, кандидатите за бесилка и всякаква друга измет!

— Там животът е много по-напреднал, отколкото си мислиш. Има много хора от добри семейства, напуснали Англия след смъртта на Чарлс Първи. Не трябва да забравяш това. И други, които я напускат поради същите причини като мен. Аз не отивам там, защото намирам американските мъже и жени по-добри или различни от тия в Англия — те си приличат доста. Отивам, защото Америка е още млада страна и открива широки възможности, както Англия преди хиляда години. Тя е страна, която очаква да бъде създадена от хората, които ще дръзнат да рискуват, и аз искам да отида там, докато съм в състояние да проправям пътя си. През гражданската война баща ми загуби всичко, което семейството му притежаваше от седем века. Аз желая децата ми да притежават нещо, което не може да се загуби.

— Тогава защо искаш да се биеш за Англия, щом толкова малко я обичаш?

— Амбър — каза той меко, — надявам се един ден да научиш много неща, които днес не знаеш.

— А аз се надявам, че един ден ще се удавиш в океана!

— Не се бой: аз съм твърде голям мизерник, за да може да ми се случи подобно нещо.

Амбър скочи от леглото разярена, но изведнъж се спря и погледна Брус, който я наблюдаваше подпрян на лакътя си. Тя се върна, седна до него и сложи двете си ръце върху неговата.

— О, Брус, знаеш, че не желая това, което говоря! Толкова те обичам — бих умряла за теб, — а изглежда, че ти съвсем не се нуждаеш от мен, така както аз от теб. Аз съм само твоя любовница, а бих искала да бъда твоя жена. Бих искала да ходя, където ходиш ти, да споделям плановете и неприятностите ти, да раждам твоите деца, бих искала да съм частица от теб самия. О, моля ти се, мили, вземи ме в Америка, без да се грижиш за каквото и да е. Кълна ти се: ще ти помагам да сечеш дърва, да сееш тютюн. Ще ти готвя. О, Брус, ще правя всичко, само ме вземи!

Той я гледа още един момент и тъкмо когато тя мислеше, че го е убедила, поклати глава и стана.

— Невъзможно, Амбър. Не си привикнала към такъв живот; след няколко седмици ще ти дотегне и ще почнеш да ме упрекваш, че съм те взел.

Тя изтича и застана пред него в отчаяното си усилие да задържи щастието, което изглеждаше, че държи, и което сега се изплъзваше от ръцете й.

— Не, никога, обещавам ти, Брус! Всичко с теб ще ми бъде скъпо.

— Не мога, Амбър, да не говорим повече!

— Ти сигурно имаш друга причина. Нали? Кажи ми каква?

Той започваше да се нервира.

— За бога, Амбър, стига толкова! Не мога. Това е всичко!

Тя го изгледа дълго, после очите й се свиха.

— Зная защо — каза тя бавно. — Зная защо не искаш да ме вземеш, да се ожениш за мен. Причината е, че съм племенница на чифликчия, а ти си благородник. Баща ми беше прост офицер, докато твоето семейство е започнало да заседава в Камарата на лордовете преди още тя да е съществувала. Майка ми беше проста жена, а твоята от рода Брус, произхождащ ни повече, ни по-малко от самия Мойсей. Всичките ми роднини са чифликчии, когато, ако потърсим добре, ще открием, че в твоите жили има Стюартова кръв.

Тя говореше с ирония и горчивина и устата й трепереше изкривена в гримаса, която придаваше на лицето й грозно изражение.

Амбър се извърна гневно и започна да се облича пред Брус, който я наблюдаваше. В очите му можеше да се прочете нещо подобно на нежност. Той като че ли търсеше израз, за да смекчи мъчителното чувство на унижение, което тя изпитваше, но тя не му даде възможност. За две минути Амбър се приготви и като взе мантото си, извика:

— За това е, нали?

Той я погледна в лицето.

— О, Амбър, защо винаги усложняваш живота! Знаеш много добре, че не мога да се оженя за теб, дори и да исках. Не съм сам в този свят, захвърлен от ветровете като някаква прашинка. Имам роднини, и то много, и съм отговорен пред баща си и майка си, макар и да не са живи. Семействата Брус и Карлтън не представляват за теб нищо и ти си права, но те имат дяволски голяма важност от брусовска и карлтъновска гледна точка!

— С тия фокуси не можеш ме залъга. Ти не би се оженил за мен, дори и да можеше! Вярно ли е?

Те стояха така един миг, гледайки се в очите, после отговорът дойде като изстрел на пистолет.

— Вярно е!

Амбър постоя още секунда неподвижно, но беше станала алена и сините вени на врата й се издуваха.

— О — изстена тя полудяла от ярост и скръб, — мразя те, Брус Карлтън! Мразя те! Аз… — Амбър изтича от стаята, затръшвайки вратата след себе си.

— Надявам се, че никога няма да те видя! — изхълца тя, слизайки по стълбата.

И наистина си каза, че това е краят, че за последен път понася обидите му, че за последен път…

Амбър излезе тичешком от Алмсбъри Хаус и бързо се качи в колата.

— Вкъщи, бързо! — извика тя на Темпист.

И като се оттегли навътре, проля няколко сълзи, като хапеше нервно ръкавиците си.

Беше тъй развълнувана, че не забеляза другата кола, която чакаше отвън със спуснати щори и която тръгна след нея веднага щом се появи. Тя остана зад нея, следвайки я на всеки завой. Движеше се със същата скорост и не допусна друга карета да се вмъкне между тях. Само няколко минути преди да пристигне, Амбър забеляза, че двамата й лакеи изглеждаха изненадани и заинтригувани и че често се обръщаха назад. Сега и тя погледна през малкото задно прозорче и видя фиакъра, който я следеше, но без много да се обезпокои.

Когато възвиха и преминаха през южната желязна врата на Дейнджърфийлд Хаус, другата наемна кола направи същото. Амбър слезе с още намръщено лице и се намери срещу Джемима, която току-що бе напуснала наемната кола, докато Картър уреждаше сметката.

— Добър ден, госпожо — каза Джемима.

Амбър продължи пътя си, като отговори с престорено равнодушие:

— Добър ден, Джемима.

Но сърцето й биеше силно и тя почувства, че я обзема ужас. Тази проклета гаменка я беше проследила! Нещо по-лошо, беше я хванала на местопрестъплението!

— Един миг, госпожо. Само една дума. Вие бяхте готова да ме считате за приятелка преди лорд Карлтън…

Амбър се спря и се обърна, за да може да посрещне с лице удара на заварената си дъщеря. Трябваше да й отвърне със същата дързост.

— Какво общо има тук лорд Карлтън?

— Лорд Карлтън живее в Алмсбъри Хаус. Ето защо вие излязохте оттам, както онзи ден и още толкова пъти!

— Занимавай се с твоите собствени работи, Джемима. Аз не съм пленница в тази къща. Ходя където си искам. И така се е случило, че лейди Алмсбъри е моя добра приятелка и отивам да я виждам.

— Не ходехте там преди идването на лорд Карлтън.

— Тя не беше в Лондон, а в именията си. А сега, Джемима, чуй какво ще ти кажа. Ти като че ли си ме следила и имам намерение да поговоря за това с баща ти. Уверявам те, че ще го почувстваш.

— Вие, да говорите на татко! А ако аз му съобщя някои малки неща, които зная за вас и за лорд Карлтън?

— Не знаеш нищо. И ако не беше ревнива като бездетна жена, нямаше така да се съмняваш.

Погледът й мина от Джемима на Картър и пак се спря на Джемима.

— Кой ти е напъхал тия мисли в главата? Тая стара кукумявка ли?

Смутеното лице на Картър й показа, че е отгатнала. Застанала в поза на добродетелна жена, Амбър завърши с едно последно предупреждение:

— Да свършим с тия смешни заплашвания, иначе ще видим на кого от двете ни ще повярва баща ти!

Джемима не посмя да рискува и спокойствието се запази. За да има оправдание, че вече не ходи в Алмсбъри Хаус, Амбър каза, че има треска. Датата на сватбата, макар и отложена поради горещите молби на Джемима с няколко дни, приближаваше. Амбър бързаше да се сложи край, за да може да отстрани момичето от пътя си.

Около седмица след скарването й с Брус Самуел й каза, че лорд Карлтън е ходил да го види в бюрото му.

— Той ще отплава утре, ако вятърът е благоприятен — каза. — Надявам се, че след като замине, Джемима…

Но Амбър не го слушаше. „Утре! — мислеше тя. — Боже мой! Той си отива утре! О, трябва да го видя, трябва непременно още веднъж да го видя…“

Корабът на Брус беше хвърлил котва при кея Бътълф и Амбър почака в каретата си, като изпрати Джеремая да го потърси. Тя беше неспокойна, защото се страхуваше да не го разсърди, но щом я видя, той се усмихна. Денят беше горещ и лорд Карлтън не носеше перука. Беше облечен в панталон и бяла широка риза. Загорялото му лице беше плувнало в пот.

С едно бързо движение Амбър се наведе и постави ръката си върху неговата, като му каза меко:

— Трябва да те видя, преди да заминеш, Брус.

— Ние товарим, Амбър. Не мога да се отделя.

— Не можем ли да отидем на кораба? Само за минута.

Той се отдръпна и подаде ръка, за да й помогне да слезе. Наоколо кипеше живот. Кораби с високи мачти, богато украсени и позлатени, се плъзгаха бавно по водата. Кеят гъмжеше от хора. Имаше моряци, плавали дълги години, които се поклащаха с характерната за тях походка. Яки, плещести носачи търкаляха бурета и залитаха под тежестта ту на големи дървени каси, ту на превързани с тел бали. Елегантни търговци се разхождаха нагоре-надолу, преследвани от просяците — стари, съсипани моряци, които бяха загубили по някой крак, ръка или око за доброто на Англия. Имаше широко ококорени хлапаци, старци, излезли да се поразходят, ярко гримирани проститутки. Шумна многолика тълпа.

Когато вървяха по кея, всички погледи се обръщаха към тях. Тоалетът на Амбър, косите й, скъпоценностите й светеха на слънцето. Тя беше красива и изискана, което беше нещо необикновено за такова място. Проститутките измерваха Брус с поглед, в който се четеше не само професионален интерес.

— Защо не дойде да ме видиш? — запита тя тихо, когато се изкачваха по мостика.

— Страхувах се, че не ще бъда желан — прошепна той, вървейки след нея, после се обърна, за да даде някои нареждания.

Той я заведе в една съвсем мъничка кабина, удобна, макар и не луксозна, с хубава койка, писмена маса и три стола. На стените от тъмен дъб бяха заковани карти, а на пода бяха натрупани много подвързани книги.

Щом влезе, тя бързо се обърна към него:

— Не идвам да се карам, Брус. Няма нищо да ти казвам, само ме целуни.

Едва я бе обгърнал с ръце, когато на вратата се почука.

— Лорд Карлтън, една дама ви търси.

Амбър го погледна с упрек. Той я остави, като изръмжа през зъби. Но преди да отвори, той й направи знак и след като взе мантото и маншона си, тя премина в съседната кабина. Брус отвори другата врата и тя чу потракване от високи токчета и младия напевен глас на Джемима Дейнджърфийлд.

— Лорд Карлтън! Слава богу, намирам ви! Трябва да ви предам една поръчка от баща си…

Амбър чу как Джемима влезе в кабината, после как вратата се притвори. Сгушена до вратата, прилепила ухо до ключалката, тя се ослуша с туптящо сърце. Вълнуваше се не само от ревност, но и от страх да не я изненадат.

— О, Брус. Научих, че утре заминавате! Трябваше да дойда!

— Не трябваше, Джемима! Някой може да ви види. А и аз съм така зает, че нямам нито минута свободно време. Слязох само да потърся някои книжа. Ето! Елате, ще ви заведа до колата ви.

— О, Брус, вие заминавате утре! Трябва да ви видя. Можем да се срещнем където пожелаете. Тази вечер ще бъда в „Корона“ в осем часа. В нашата стая.

— Извинете ме, Джемима, но аз няма да мога да дойда. Много съм зает, кълна ви се. Трябва да отида в Уайтхол, а ние вдигаме котва в зори.

— Тогава сега! О, Брус, моля ви се. Само още веднъж…

— Хайде, Джемима! Сам и Робърт могат да дойдат всяка минута. Не бихте желали да ви намерят тук сама с мен, нали?

Настъпи мълчание. Амбър чу как той тръгна към вратата, отвори я и после каза:

— О, извинете, не бях забелязал, че ръкавицата ви е паднала!

Джемима не отговори и те излязоха.

Амбър почака да се увери, че са излезли, после се върна в кабината.

Сега, когато нямаше защо да се безпокои, тя бе обхваната от ревност и ярост. Значи той беше имал с нея любовни връзки! Мръсен лъжец! И тая малка нахална лигла Джемима! О, тя би дала всичко само да го има!

Когато Брус се върна, той я намери седнала на масата, облегнала крака на кушетката и с ръце на хълбоците. Тя го погледна, като очакваше да го види засрамен и смутен.

— Е — каза тя.

Той вдигна рамене и затвори вратата.

— Значи — ето какво си правил миналата седмица!

Тя стана и прекоси стаята, като се обърна с гръб към него.

— А нямаше намерение да я съблазняваш.

— Не!

Тя се обърна.

— Не? Но тя каза…

— Нямах намерение. Слушай, Амбър, нямам време за спорове. Преди около петнадесет дни Джемима дойде една сутрин в Алмсбъри Хаус, като се представи с твоето име. Мислиш, че може би е трябвало да я изгоня с негодувание от стаята ни, но не го направих. Бедното дете беше нещастно и отчаяно при мисълта, че ще се омъжи за Джоузеф Катъл. И си въобразяваше, че е влюбена в мен. Това е всичко!

— Тогава каква е тази история с „Корона“ и с „нашата стая“?

Тия последни думи тя изрече с тон, който подражаваше гласа на Джемима.

— Срещнахме се там три-четири пъти впоследствие. Ако искаш да знаеш повече, обърни се към Джемима. Аз нямам време. Ела, трябва да се кача на палубата.

Той тръгна, но тя изтича при него и го хвана за ръката.

— Брус! Моля ти се, мили, не заминавай, преди да си ми казал сбогом…

След половин час той я придружи до колата й.

— Кога ще се върнеш в Лондон? — запита тя.

— Не зная. Ще отсъствам няколко месеца. Щом се върна, ще те потърся.

— Ще те чакам, Брус. О, скъпи мой, пази се! И понякога мисли за мен!

— Разбира се.

Той се отдръпна, затвори вратата и направи на кочияша знак да тръгне. Амбър се наведе през прозорчето.

— И издави най-малко хиляда холандци!

Той се засмя.

— Ще се постарая!

Лорд Карлтън махна с ръка за последен път, изкачи се на кораба и изчезна.

Амбър се върна вкъщи твърде богата със спомена за страстните и горещи ласки на Брус, за да мисли за Джемима. Затова тя остана неприятно изненадана, когато я намери в стаята си.

Джемима беше напрегната, развълнувана.

— Мога ли да ви говоря насаме, госпожо?

Амбър се чувстваше тържествуваща и победителка.

— Разбира се, Джемима.

Нан каза на прислужниците да излязат, като остави само Тенси, дълбоко погълнат от подреждането на една китайска игра, която Самуел му беше подарил миналата неделя. Един от прислужниците взе маншона, ветрилото и ръкавицата на Амбър — другата я беше загубила. Тя беше небрежна към вещите си, тъй като лесно си ги набавяше. Загубеше ли нещо, веднага й се купуваше ново.

— Какво има? — попита Амбър равнодушно, като се обърна към заварената си дъщеря, оправяйки косата си. — Какво желаеш?

Двете жени — и двете красиви, богато облечени и изискани — представляваха особен контраст. Едната беше явно неопитна и по природа почтена, а другата беше пълна противоположност. Но не защото външно или пък в маниерите си беше по-различна — тя имаше някакво неопределимо излъчване, нещо като порочен парфюм, ухаещ на страст, дързост и стръв към живота.

Джемима беше много смутена, много нещастна и твърде много раздразнена, за да може да хитрува.

— Къде бяхте?

Това не беше въпрос, а обвинение.

Амбър вдигна вежди и се извърна да оправи ръбовете на чорапите си.

— Не е твоя работа!

— Моя е, защото зная. Вижте… това е ваше, нали?

Тя извади ръкавица от чантичката си.

Амбър погледна с присвити очи.

— Къде я намери?

— Знаете много добре къде. На пода в кабината на „Дракон“…

— Е, и какво от това? Струва ми се, че имам право да видя един човек, който отива да се бие против холандците…

— Да го видите! Не се мъчете да ме заблуждавате. Зная какво значат подобни посещения. Зная каква сте! Една уличница… И вие мамите баща ми!

Амбър стана и погледна Джемима. Кожата й настръхна от злоба и омраза.

— Малка хленчеща кучко! — каза тя бавно. — Ти ревнуваш, нали? Ревнуваш, защото аз получих това, което ти желаеше!

И тя започна да имитира Джемима, като повтаряше точно думите, с които тя си беше послужила преди по-малко от час, но като им придаваше комичен вид и ги правеше смешни.

„Какво ще кажете, а?!… О, Брус, моля ви се. Само още веднъж.“ Тя се смееше. Ужасът и унижението, които се изписаха по лицето на Джемима, й доставяха удоволствие.

— О — каза Джемима тихо, — не знаех, че сте такава…

— Е, добре, сега знаеш и това не ще ти помогне много.

Амбър беше рязка и изпълнена с увереност, като си казваше, че сега веднъж завинаги ще свърши с Джемима.

— Защото, ако мислиш да разкажеш на баща си това, което знаеш за мен, не трябва да забравяш какво ще каже той, когато научи, че дъщеря му е бягала от къщи, за да се среща с мъж в една публична кръчма. Направо ще побеснее.

— Откъде знаете?

— Лорд Карлтън ми каза.

— Не можете да го докажете…

— А! Така ли? Не забравяй, че ще мога да извикам някоя акушерка, за да те прегледа!

Амбър се готвеше да изгони тържествено Джемима от стаята, когато думите, които девойката изрече, прозвучаха тъй внезапно, както гръмотевичен тътен сред ясен летен ден:

— Извикайте, когото искате! Не ме интересува. Но, заявявам ви, или ще накарате баща ми да скъса годежа с Джоузеф Катъл, или аз ще му кажа за вас и за лорд Карлтън.

— Не ще посмееш. Това може да го убие!

— Защото вас много ви е грижа, така ли? Признайте, вие го желаете. О, те всички са имали право. Колко съм била глупава, че не съм забелязала. Сега зная каква сте — вие сте уличница.

— И ти също — единствената разлика между нас е тая, че аз получих каквото исках, а ти не.

Джемима извика и с дясната си ръка нанесе силна плесница на Амбър, която й я върна така бързо, като че ли продължаваше същото движение. Но заедно с това тя хвана с другата си ръка сноп от косите на Джемима и изви главата й назад като на пиле. Джемима изпищя от ужас, а Амбър я удари силно още веднъж. Самообладанието й беше изчезнало, тя дори не съзнаваше какво върши. Вече истински изплашена и с викове за помощ, Джемима започна да се бори, за да се отскубне. Ужасът, който се четеше в очите на момичето, и писъците й вбесиха Амбър; обзе я дивото желание да я убие. В стаята се втурна Нан, която се хвърли между двете жени и така спаси Джемима от жесток побой.

— Мадам — викаше тя, — мадам! За бога! Да не сте полудели.

Амбър отпусна ръце и с бързо движение отхвърли косите си назад.

— Излез! — каза тя. — Излез и да не си посмяла да ме безпокоиш повече, чуваш ли?

Последните думи бяха по-скоро истеричен вик, но Джемима беше вече избягала, хлипайки.

Не беше лесно да се убеди Самуел, че женитбата на Джемима трябва да се отложи за още няколко седмици. Но Амбър успя, като му каза, че бедното дете имало нужда от известна почивка, за да дойде на себе си след заминаването на лорд Карлтън. Бременността правеше Амбър и без това нервна и неспокойна, а след заминаването на Брус — още по-мрачна и по-раздразнителна. Но тя трябваше да крие лошото си настроение от всички освен от Нан, която изслушваше с търпение и съчувствие вечните оплаквания на господарката си.

— Дотегна ми тая почтеност! — каза тя уморено една вечер след завръщането си от някакво посещение.

Тя отделяше голяма част от времето си за посещения при жените и дъщерите на приятелите на Самуел, приказвайки с тях за бебета, слуги и болести, докато я обхванеше желание да вие. Амбър правеше големи усилия, за да играе ролята на почтена жена. В тоя момент тя изкриви уста в усмивка, имитирайки една стара леля, която току-що бе посетила.

Никой освен Самуел, който се показваше глупаво щастлив, не знаеше, че тя очаква дете.

— Мила моя, надявам се, че скоро ще имаш дете. Повярвай, нито една жена не е познала истинското щастие, ако не е държала първата си рожба на гръдта си.

Амбър направи физиономия и зацъка с език.

— Да ме вземат мътните, ако разбирам какво удоволствие има в това, да повръщам всяка сутрин и да приличам на напомпано прасе или на стара пъхтяща матрона, която се изкачва по Сноу Хил. — Тя захвърли ветрилото си. — По дяволите! Всичко ми опротивя!

Четири дни след заминаването на Брус Самуел обърка още повече нещата, като определи категорично датата на сватбата — 15 октомври. Нищо не ще го накара вече да промени решението си, беше заявил той. Семейство Катъл проявяваше нетърпение и хората започнаха да недоумяват. Време беше Джемима да престане с глупостите си и да започне да се държи като голяма жена. Макар непрестанно да си блъскаше главата над този проблем, Амбър не знаеше как да постъпи. Тревогата й непрекъснато растеше, защото Джемима я беше предупредила, че ако не намери начин да се спре сватбата, баща й ще узнае всичко дори ако трябва да ги изхвърли и двете на улицата.

— О, господи! Нан, да загубя така парите си след всичко, което направих, за да ги спечеля! Никога не ще имам шилинг в джоба си! Знаех си аз, че нещо ще се случи! Никога не ще успея да стана наистина богата.

— Нещо ще ви спаси, мадам — каза весело Нан. — Уверена съм. Вие сте се родили с риза.

— Нещо ли? — попита унило тя. — Но какво? Кога?

Пет дни преди сватбата Амбър беше вече почти обезумяла от тревога и разкаяние. Искаше й се никога да не беше срещала Брус Карлтън, да си беше стояла у дома в Меригрийн и да се беше омъжила за Джек Кларк или Боб Стерлинг. Тя крачеше нагоре-надолу из стаята си, кършеше ръце, хапеше пръсти и непрекъснато си шепнеше: „Боже мой! Боже мой! Боже мой! Какво да правя?“

Една сутрин Амбър повтаряше тия думи, крачейки из стаята си, когато Нан се втурна с почервенели бузи и блестящи, тържествуващи очи.

— Какво ще кажете, мадам? Видях една от прислужниците на Джемима и тя ми каза, че от няколко дни господарката не се чувствала добре, но че никой не трябвало да знае за това!

Амбър я изгледа с недоумение.

— Невъзможно! Не! — каза тя тихо.

После скочи и тичешком излезе от стаята, премина дългия коридор, който водеше в противоположното крило на къщата, и влезе в стаята на Джемима. Стаята беше пълна с шивачки, камериерки, търговки на едро и дребно, Амбър беше казала да й предадат да действа така, като че ли се съгласява с женитбата и че в последната минута все щеше да се намери някакъв начин да се отложи сватбата. Джемима се беше съгласила не защото се съгласяваше с мащеха си, а защото се чувстваше съвършено объркана.

На всички столове бяха метнати рокли. Парчета брокат и атлаз се извиваха по паркета като реки, а по-надалеч се виждаха купчинки от блещукащи кожи. Джемима стоеше всред тоя шум с гръб към вратата и пробваше сватбената си рокля, направена от златна материя, която й беше подарил лорд Карлтън.

Амбър влезе весело.

— О, Джемима! — извика тя. — Колко красива рокля! Как ти завиждам, че ще я носиш на сватбата си.

Джемима я изгледа навъсено през рамо и Амбър забеляза със задоволство, че девойката изглеждаше бледа и уморена.

— Скоро ли ще свършите?

Джемима говореше с мъка на двете шивачки, които с пълни уста с карфици бяха коленичили пред нея, оправяйки гънките с най-голяма грижливост.

— След минута, госпожо. Малко търпение, моля ви се.

Джемима въздъхна.

— Много добре. Но побързайте, моля.

Амбър застана пред Джемима и с малко наведена настрани глава си даваше вид, че разглежда роклята, но подигравателните й очи оглеждаха фигурата на девойката. Не й убягнаха нетърпеливостта и малките капчици пот по челото й.

Изведнъж Джемима падна на пода, отпусна ръце и глава и обърна очи. Шивачките и прислужниците извикаха от ужас, а слугите дотичаха вкупом.

Амбър започна да дава нареждания.

— Вдигнете я и я поставете на леглото. Картър, донесете ми студена вода. Вие вървете за бренди!

С помощта на двете камериерки тя разкопча роклята на Джемима, измъкна възглавницата под главата й и започна да развързва корсета й. Когато Картър донесе студена вода, Амбър изпрати всички навън въпреки нежеланието на Картър, която не искаше да изостави господарката си на грижите на мащехата й. После сложи компрес на челото на Джемима.

Девойката дойде на себе си и погледна Амбър, която се надвесваше над нея.

— Какво стана? — запита тя тихо, като се оглеждаше неспокойно наоколо.

— Припадна. Пийни глътка бренди и ще се почувстваш по-добре.

Амбър повдигна главата на Джемима. И двете мълчаха доста време. Джемима отпи от брендито и направи гримаса.

— По-добре съм — каза тя най-после. — Можете да извикате другите.

Тя се опита да стане.

— О, не, Джемима. Не веднага. Трябва да ти кажа нещо.

Джемима нащрек хвърли на Амбър бърз поглед.

— Какво има?

— Знаеш го добре. Безполезно е да се преструваш. Ти си бременна, нали?

— Не! Разбира се, че не! Не е възможно! Това е просто… Е, добре, вие ми се свят! Това е всичко!

— Ако мислиш, че е виене на свят, защо не казваш на никого? Не лъжи, Джемима. Кажи ми истината и аз навярно ще мога да ти помогна.

— Да ми помогнете? Как ще можете да ми помогнете?

— Кога имаше за последен път менструация?

— Преди около два месеца. Но това нищо не значи. О, зная, че не съм бременна. Това е невъзможно! Ще умра, ако е вярно!

— Не се прави на глупачка, Джемима. За какви дяволи си мислила, когато спа с него? Че имаш някакво омайно биле, което ще те закриля? Излъгала си се и колкото по-скоро го разбереш, толкова по-добре за теб.

Поставена пред фактите, които от няколко седмици отказваше да приеме, Джемима се смути и изплаши. Тя започна да плаче.

— Не ви вярвам. След няколко дни ще бъда здрава. Зная, че ще бъде така. Вие искате да ме изплашите. О, вървете си. Оставете ме сама.

Амбър я разтърси силно.

— Престани, Джемима! Може би слугите подслушват на вратите. Нима искаш всички да узнаят? Ако съумееш да мълчиш и да бъдеш разумна, има още време да спасиш всичко и да избегнеш неприятности на семейството. Не забравяй, че срамът ще падне на всички.

— О, това именно ме плаши! Те ще ме намразят!… Те… О, бих искала да умра!

— Престани с тези глупости! Ако се омъжиш за Джоузеф Катъл на петнадесети…

Джемима подскочи, като че ли я бяха залели с ведро студена вода.

— Да се омъжа за Джоузеф Катъл! Не, не го искам! Вие знаете. И за цяло царство.

— Ще го вземеш! Нищо друго не ти остава. Това е единственото средство, за да избегнеш срама на рода Дейнджърфийлд.

— Все ми е едно! Не ме интересува. Не го искам! Ще избягам от къщи, ще отида където и да е, за да чакам завръщането на лорд Карлтън. Той ще се ожени за мене, когато узнае какво е станало.

Амбър се засмя кратко и жестоко.

— О, Джемима, малка бяла гъско! Лорд Карлтън да се ожени за теб! Луда ли си? Не ще го направи и дори ти да имаше два-три близнака. Ако трябваше да се свързва с всички жени, с които е спал, той щеше да има толкова съпруги, колкото цар Соломон. Освен това, ако избягаш от къщи, няма да можеш дори да му дадеш зестра. Омъжи се за Джоузеф Катъл, докато е още време. Това е единственото ти спасение.

Джемима замълча спряла за дълго поглед на мащехата си.

— Значи вие печелите в края на краищата — каза тя съвсем тихо.

Очите й светеха, а устните й едва изрекоха последните думи:

— О, колко ви презирам!

XXX

Сватбата на Джемима бе цяло събитие за обществото.

Семействата Дейнджърфийлд и Катъл имаха приятели и роднини почти във всяко семейство в Сити. Подаръците се сипеха от седмици, изпълвайки голямата стая, предназначена за целта. Младоженката, стъпвайки по златен килим, се отправи към импровизирания в салона на южното крило олтар; лелите и братовчедките подсмърчаха, стените трепереха от свиренето на трите големи органа. На хубавите си бакърени коси, разпилени по раменете й — символ на девственост, — Джемима носеше венец от мирти, маслинови клончета и розмарин. Тя изглеждаше сериозна и очите й бяха сухи — лош знак, защото казваха, че не е хубаво, ако младоженката не плаче. Имаше загрижен вид и като че ли не съзнаваше какво прави и говори. Когато церемонията свърши, тя прие целувките на щастливия си съпруг и на роднините и приятелите със същото разсеяно безразличие.

Според обичая младата двойка откри бала и се оттегли след първия танц в сватбената стая на горния етаж. Започна събличането и Джемима се разплака, което зарадва всички. Когато младите бяха настанени един до друг в голямото легло, Джемима заприлича на животно, хванато в клетка. Присъстващите в стаята започнаха да си подават с церемониална сериозност стомната с „посето“[1].

Всичко ставаше без съмнителни смехове, груби шеги или буйни песни, както това се случваше при много други сватби. Атмосферата беше пропита с някаква спокойна и благосклонна тържественост. Роднините и приятелите излязоха, като оставиха Джемима насаме със съпруга й, и Амбър въздъхна с облекчение. „Свърши се най-после! — си каза тя. — Спасена съм!“

Но щом дойде сигурността, обхвана я отегчение, прилично на тия тъжни мъгли, които се вият над реките. Тя имаше вече твърде много рокли и скъпоценности, за да могат те да представляват интерес за нея, още повече че презираше мнението на тия, които ги виждаха. Така всичкото й внимание се насочи към нейната бременност. Безпокоеше се за цвета на кожата си, за кръговете под очите си, плачеше, като гледаше обезобразената си фигура, казваше, че е станала отвратителна и че щяла да остане такава. За да се развлече, прекарваше по-голямата част от времето си в мисли за необикновени неща за ядене — беше зима — и тъй като всички мислеха, че ако желанията на една бременна жена не са удовлетворени, детето може да пострада, Самуел и цялата къща всеки миг бяха готови да й доставят каквото поиска. Но когато лакомството пристигаше, желанието й се изпаряваше.

Амбър спеше по десет-единадесет часа на ден — вече не ставаше в часа заедно със Самуел, а дремеше поне до десет сутринта. Но дори и тогава, след като се събудеше, оставаше още половин час в леглото недоволна от това, че трябва да става. Обличаше се по обяд. Ако съпругът й оставаше вкъщи след обяда, оставаше и тя. Ако ли не — посещаваше многобройните роднини на Дейнджърфийлдови и още по-многобройните им приятели, които говореха само за бебета и слуги.

— Кога го очаквате, госпожо Дейнджърфийлд? — питаха я те непрекъснато, където и да отидеше. И тогава се подхващаше разговор за братовчедката Джанет, която се мъчила ужасно цели петдесет и четири часа, или пък за леля Рут, която два пъти един след друг родила по три близнаци. През всичкото това време те дъвчеха сиропирани сладкиши, дебели парчета пасти, крем или сметана — закръглени, добродушни, щастливи и доволни жени, които Амбър считаше за най-смешните същества на света.

Така седмиците бързо отминаваха.

„Боже господи! — мислеше отчаяно тя. — През март ще навърша двадесет и една! Когато получа най-сетне тези проклети пари, сигурно ще бъда съвсем стара, за да мога да им се радвам.“

Коледа донесе приятно разнообразие. Повече от всякога къщата се напълни с дечурлига. Дебора, която живееше на село, дойде за празниците с мъжа си и шестте си деца. Алис и Анна, макар да живееха в Лондон, последваха семейната традиция и се присъединиха към тях. Уилям се завърна от чужбина, а Джордж — от Оксфорд. Единствена Джемима предпочете да остане у съпруга си, но тя ги посещаваше всеки ден с Джоузеф, който се възхищаваше от хубавата си жена и беше така горд от бъдещото си бащинство, че занимаваше с него всички, които искаха да го слушат. А Джемима изглеждаше ако не влюбена в него, поне доволна от неговото обожание. Такова доволство тя не беше проявявала досега. Бременността я успокояваше. Бунтът й против навиците и морала на нейната класа беше изчезнал, тя започваше да приема фактите и да живее с действителността.

Всички стаи бяха украсени с лаври, кипариси и чемшир с червени пъпчици, изпълвайки къщата със зимни благоухания. В салона постоянно стоеше сребърна кана с топло вино и подправки и украсена с бръшлян и панделки. Яденетата се готвеха според старите славни традиции: пудинги, пате от месо, печено прасенце, глава от глиган с позлатени зъби, тлъсти патици и угоени петли, фазани със златисто хрупкаво месо. Всеки обяд беше празник; останките се раздаваха на бедните, които стояха при задните врати с кошници в ръце, защото великодушието на семейство Дейнджърфийлд беше добре познато.

И в най-строгите семейства през коледната седмица комарът бе позволен и от сутрин до вечер картите минаваха от ръка в ръка, заровете се търкаляха, монетите звънтяха весело. Децата играеха на криеница, на сляпа баба и на чудотворен риболов, викаха и се смееха, гонеха се от стая в стая, от избата до тавана. В продължение на две седмици потокът от гости не преставаше да влиза и излиза от къщата.

Амбър подари на Самуел един свой портрет в рамка с формата на сърце, инкрустирана с рубини и диаманти. Тя направи също много скъпи подаръци на всички други членове на семейството и великодушието й към слугите ги убеди, че Амбър е най-добрият човек на света. От своя страна тя получи толкова много неща, колкото даде, не че семейството я обичаше, а за да се запази приличието пред бащата и чуждите хора. Амбър знаеше това, но никак не се безпокоеше, защото нищо не можеше да разклати нейното положение сега, когато Самуел беше убеден, че тя носеше в утробата си тяхното дете. Той й подари една малка каляска, цялата позлатена, обвита отвътре с червено кадифе, със златни краища и впрегната с шест красиви черни коня. Но не й позволиха да се вози в нея, Самуел се страхуваше за нейното здраве и за това на детето и тя трябваше да излиза само в носилка.

В навечерието на Богоявление развлеченията спряха. Вечерта късно Самуел получи силен пристъп, първия от месец юли насам.

Доктор дьо Форест, когото повикаха веднага, говори с Амбър насаме. Той я запита дали Самуел беше изпълнявал съветите му и тя неохотно призна, че от известно време той не ги е спазвал. Но тя се оправда, като твърдеше, че е била правила всичко възможно, за да го отклони. Той не бил искал да я слуша, като казвал, че било смешно да се считат хората на шестдесет години неспособни за любов и че се бил чувствал по-здрав и силен от всякога.

— Наистина, не зная какво да правя, докторе — завърши тя, като прехвърли така отговорността върху него.

— Тогава, госпожо — каза той сериозно, — съмнявам се дали съпругът ви ще изкара годината.

Амбър се обърна уморено и напусна стаята. За да стане богата, Самуел трябваше да умре и все пак тя не би желала, дори и косвено, да причини края му. Колкото и да беше повърхностна, тя обичаше искрено тоя стар човек, когото беше оплела в мрежите си — тъй добър, тъй великодушен, тъй почтен.

В преддверието на спалнята Амбър срещна Летис и Сам. Сгушена в прегръдките на брат си, Летис тъжно нареждаше:

— О, Сам, да беше се случило някоя друга вечер, а не тази! Дванадесетата нощ означава, че той ще умре преди края на годината! Ще видите.

Дванадесетата нощ беше нощта на пророчеството. Сам я потупа успокоително по рамото и каза тихо:

— Не бива да мислите така, Летис. Това е само глупаво суеверие. Не помните ли как миналата година леля Елън получи пристъп на дванадесетия ден, а цяла година след това беше весела и засмяна като младо момиче?!

Той зърна Амбър, застанала на прага, но Летис не я виждаше.

— О, но с татко е по-различно! Тази ужасна жена! Тя го убива!

Сам се опита да накара сестра си да замълчи, защото Амбър влезе в стаята. Летис се извърна, изгледа я втренчено за миг, сякаш се чудеше дали да се извини, или да продължи, и после изведнъж извика:

— Да, за вас става дума! Вие сте виновна! Откакто дойдохте, здравето му се влоши!

— Тихо, Летис! — шепнеше Сам.

— Не, няма да мълча! Той ми е баща и аз го обичам, а ще трябва да го видим как умира преждевременно, тъй като това безсрамно същество го накара да мисли, че е отново на двадесет и пет години!

Тя изгледа Амбър с омраза и презрение.

Съобщението на Самуел, че жена му е бременна, беше тежък удар за Летис — последното доказателство за това, че баща й бе изменил на покойната им майка.

— Що за жена сте вие? Нима нямате сърце? Да вкарате в гроба набързо един старец само за да наследите парите му.

— Летис… — умоляваше я Сам.

Амбър сдържа езика си поради собственото си чувство за вина. Нямаше желание да се кара с дъщерята на Самуел, когато той може би умираше в съседната стая.

— Не е вярно, Летис — рече тя с неочаквана кротост. — Зная, че разликата във възрастта ни е голяма, но аз се опитах да го направя щастлив и мисля, че успях. Той беше болен и преди моето идване. Вие знаете това.

Избягвайки погледа й, Летис нетърпеливо махна с ръка. Тя никога нямаше да хареса тази жена. Не би й се доверила за нищо на света. Но все пак поне заради баща си й засвидетелстваше уважение пред хората.

— Извинете, разприказвах се много. Толкова съм разтревожена, че не зная какво върша.

Амбър тръгна към спалнята и минавайки покрай Летис, стисна бързо ръката й.

— Аз също, Летис — каза тя.

Дъщерята й хвърли поглед, изпълнен с хиляди подозрения. Летис си оставаше Летис — и най-дребните жестове на тази жена винаги щяха да й се струват фалшиви.

Самуел отказа да направи ежегодните си бани в Търнбридж през януари, защото поради напредналата си бременност жена му не можеше да го придружи. Но той си почиваше много. Оставаше вкъщи все по-дълго и синовете му сами се нагърбиха с работата. Амбър му четеше на висок глас, пееше, свиреше на китара и с веселост и обич се опитваше да успокои угризенията на своята съвест.

Според установената практика финансистите уреждаха сметките си в края на всяка година. Поради пристъпа си Самуел отложи това задължение за началото на февруари и то му отне няколко дни. Богатството му се състоеше от злато, стоки в една източна индийска компания, на която той беше един от директорите, наеми, ипотеки, акции в каперската флота и други подобни, товари от Лисабон и Венеция, скъпоценности, златни кюлчета и пари в брой.

— Защо не оставите тая грижа на Сам и Боб? — попита един ден Амбър, седнала на пода и увлечена в някаква игра с Тенси.

Самуел беше на бюрото си, облечен в халат от индийски кашмир, подарък от Брус. Над главата му беше окачен голям полилей, който осветяваше стаята, защото, макар и по обяд, беше тъмно.

— Искам сам да се уверя, че сметките са в ред, за да зная в случай, че стане нещо…

— Не трябва да говорите така, Самуел.

Амбър стана, потупа приятелски Тенси и отиде при него.

— Вие сте в цветущо здраве.

Тя докосна с устни челото му и продължи с ръка, обвита около врата му.

— О, какви са тия йероглифи? Не бих могла да ги разчета и за всичкото злато на света. Главата ми се завърта само като погледна една цифра!

Действително тя знаеше само да разчита числата.

— Вземам всички мерки, за да нямате никакви грижи. Ако детето е момче, оставям му десет хиляди лири, за да може само да започне търговия. Така ще е по-добре, отколкото да се присъедини към братята си. Ако е момиче, давам му пет хиляди лири зестра. А вие как искате частта си? В пари или в недвижими имоти?

— О, Самуел, не зная нищо. Да не мислим за това.

Той й се усмихна нежно.

— Глупости, мила. Трябва да мислим, разбира се. На каквато и възраст да е, един мъж с пари е задължен да си приготви завещанието. Кажете ми какво предпочитате?

— Тогава мисля, че е по-добре за мен да имам злато. Така не ще бъда изложена на рискове.

— Нямам такава сума на разположение, но след няколко седмици всичко ще бъде в ред. Ще депозирам сумата у Шедрак Нюболд.

Той умря спокойно една априлска вечер, когато току-що се бе качил в стаята си да си почине след изморителния ден.

Изложиха тялото на Самуел Дейнджърфийлд на голямото легло, цялото в черно. Раздадоха милостиня по три „фартинга“ на бедните заедно с бисквити и бира. Младата вдовица, която поради предстоящото майчинство беше предмет на особено съчувствие, приемаше гостите в собствената си стая. Тя беше бледа, облечена в строг черен тоалет, с траурен воал, който се влачеше до земята. Всички столове, маси, огледала, картини в апартамента й бяха обвити в черно. Прозорците бяха затворени и само няколко свещи горяха. Смъртта се беше настанила в къщата.

На поканените поднесоха студено месо, бисквити и вино и най-после траурното шествие потегли. Нощта беше мрачна, студена, ветровита, около факлите пушекът образуваше черни знамена. Шествието се изнизваше много бавно и тържествено. Начело вървеше човек, който дрънкаше със звънец. След него идеше катафалката, впрегната в шест черни коня, с черни пера на главите. Хора в траур на черни коне яздеха от двете страни. После следваше редица от тридесет затворени коли, в които бяха близките роднини. След тях вървяха пеш в официално облекло членовете на всички корпорации, в които беше участвал покойният, после останалите поканени в криволичеща процесия, дълга повече от две мили.

Амбър не можа да спи тая нощ в своята обвита изцяло в черно спалня и настоя Нан да остане при нея и в стаята да има поне един запален свещник близо до леглото. Тя не се чувстваше толкова щастлива, че е богата жена, колкото си бе представяла преди, а и смъртта на Самуел не й причини толкова мъка, колкото предполагаше. Тя беше чисто и просто безразлична и желаеше само едно: да почнат болките и да се роди детето, за да се освободи най-сетне от тоя товар, който ставаше всеки ден все по-непоносим.

[1] Питие от кисело мляко, вино, бира или оцет, което някога е имало широко разпространение. ↑

XXXI

Чакалнята бе пълна с хора, събрани на групи по двама или трима. Младежите се спираха по рамките на прозорците и гледаха към двора, където силният мартенски вятър огъваше дърветата. Те носеха огромни шапки с пера и наметки, които стигаха почти до коленете, а мечовете им стърчаха отзад. Дантели на дипли падаха по пръстите и коленете им, а други висяха на вълни по раменете, коленете и хълбоците им. Повечето от тях се прозяваха с натежали за сън очи.

— Проклятие! — изръмжа един от тях с досада. — Да си легнеш в три часа и да станеш в шест! Да можеше само Стария Роули да намери жена, която да го задържи сутрин в леглото.

— Не се оплаквайте! Когато бъдем в морето, ще спим колкото искаме! Получихте ли назначението си? На мене ми обещаха капитански чин!

Другият започна да се смее.

— Ако вие сте капитан, аз бих могъл да бъда вицеадмирал! Във всеки случай поне различавам левия от десния борд на кораба!

— Наистина? Я да чуем!

— Левият борд е винаги откъм морето, а десният — откъм пристанището.

— Лъжете се! Вярно е тъкмо обратното…

— Е, както и да е — няма никакво значение. На света няма човек, който така да страда от морска болест, както аз. Само да се кача в лодка, пък ако ще да е от Черинг крос до Прайвит Стеърз, и ще повърна поне два пъти.

— Аз също съм плавал по реки. Въпреки всичко радвам се, че войната започна. Не може вечно да си в компанията на артистки и леки жени. Започва да ти втръсва. Да ме вземат мътните, но тази промяна ми харесва — солта във въздуха, вълнението и пушечният бой. Ето какво харесва на мъжа! А освен това последната ми любовница беше започнала много да ме притеснява… О, добре, че се сетих. За малко да забравя да си изпия хапчето тази сутрин.

Той извади от джоба си малка кутийка, обсипана със скъпоценни камъни, отвори я с изщракване и предложи на приятеля си, но той отказа. Сетне лапна два големи хапа и с усилие ги преглътна, клатейки мрачно глава.

— Дяволски избухлив съм, Джек.

В този миг в стаята настана раздвижване. Вратата се отвори внезапно и влезе канцлерът Кларендън. Със смръщени вежди и загрижено лице, както обикновено, с десен крак, обвит в дебела превръзка, за да облекчава подаграта си, той прекоси стаята, без да каже дума, и изчезна през вратата, водеща към спалнята на Негово величество.

При преминаването на стария човек някои вдигнаха вежди и си размениха лукави погледи.

Кларендън се превръщаше бързо в най-ненавиждания човек на кралството не само в двореца, но и в цялата страна. Той бе на власт от дълго време и народът го смяташе отговорен за всичко, колкото и малка вина да имаше той за това. Кларендън не приемаше ничие мнение и не търпеше никакво противоречие. Всичко, което правеше, бе добро. Но докато тия грешки можеше да му бъдат простени, той имаше други, непростими недостатъци. Бе непреклонно честен, не приемаше, нито предлагаше подкупи и дори самите му приятели не се ползваха от неговата власт. Въпреки че бе прекарал почти целия си живот в двора, той презираше придворните и не желаеше да стане царедворец.

Хората наблюдаваха и очакваха. Ако загубеше влиянието си в парламента, те щяха да се втурнат вкупом върху плячката, като изгладнели чакали.

— Бяхте ли в Пикадили, за да видите новата къща на канцлера? — попита един, след като Кларендън излезе. — Ако се съди по основите, той би трябвало да продаде цяла Англия, за да я довърши. С това, което получи от Дюнкерк, няма да може дори обора да завърши.

— Какво ли си мисли старият му дявол? Колко пъти още ще може да продаде Англия? При сегашния курс цената ни едва ли ще се запази дълго.

Вратата на кралския кабинет се отвори и Бъкхърст излезе с още един млад мъж. Към тях се присъединиха още двама-трима.

— Защо се бавим? Чакам вече половин час. Трябва да говоря с краля за назначаването на братовчед ми, иначе за нищо на света не бих станал от леглото си в такава сутрин. А сега той сигурно се е измъкнал през Прайвит Стеърз и ни е оставил сами да се оправяме.

— Скоро ще се върне. Сигурно се пазари с някой йезуитски свещеник за цената на някоя тайна рецепта. Имаш ли в джоба си някаква бележчица, Том? Ако е нечетлива, продай я на Стария Роули като универсално лекарство и ще станеш богат. За рецепта на йезуитския шарлатанин дава пет хиляди лири.

— Пет хиляди! Бога ми, за какво може един старец да даде пет хиляди?

— Познай де! За лекарство против импотентност, разбира се.

— Най-доброто лекарство против импотентност е една красива проститутка.

Гласовете мигновено замлъкнаха, защото се яви кралят, придружен от своите кучета и своите доносници. Току-що обръснатото му мургаво лице излъчваше здраве. С усмивка и кимване на главата той отмина бързо. Веднага след него се затичаха всички, но Бъкингам се настани от едната страна, а Лодърдейл от другата.

— Предполагам — каза Чарлс на дука, — че до утре из целия град ще плъзне мълва, че съм бил закоравял католик.

— Вече съм чувал такива слухове, сир.

— Е — сви рамене Чарлс, — ако това е най-лошият слух за мене в чужбина, то тогава няма какво да се безпокоим.

Чарлс не беше склонен да се тревожи за това, какво говорят по негов адрес. Той познаваше народа си добре и знаеше, че мърморенето е национален спорт, не по-опасен от крачната топка или борбата. Беше в Англия от пет години и меденият месец за него и поданиците му беше приключил.

Като напусна покоите си, той прекоси Каменната галерия и се отправи през лабиринт от тесни коридори към Прайвит Гардън, а оттам през Холбайн Гейтуей — към парка Сейнт Джеймс. Кралят вървеше толкова бързо, че по-дребните мъже почти тичаха, и тъй като повечето от тях идваха да молят за услуга, не си позволяваха да изостанат.

— Има достатъчно време — каза Чарлс — да се разходим из парка, преди да отидем на църква. Надявам се, че въздухът е достатъчно студен, за да ме приспи.

Тъкмо бяха стигнали старите стълби, водещи към парка, когато една от вратите в коридора с трясък се отвори и от нея изскочи Монмът. Просителите спряха, дукът изтича към тях, а кралят се разсмя високо. Момчето дотича запъхтяно, свали шапка и дълбоко се поклони. Чарлс прегърна сина си през раменете и ласкаво го потупа с ръка.

— Успах се, сир. Тъкмо се канех да дойда на църква заедно с вас.

— Елате, Джеймс. Отдавна искам да си поговорим.

Джеймс, който вървеше между краля и Лодърдейл, хвърли към баща си боязлив поглед.

— За какво, сир?

— Сигурно се сещате защо. Иначе едва ли щяхте да ме гледате така гузно. Всички ми говорят за вас. Вашето държане е любима тема за разговор.

Джеймс наведе глава, а Чарлс, едва скривайки усмивката си, продължи:

— Говорят, че поддържате леки жени… вие сте само на петнадесет, Джеймс… че сте затънали в дългове, че се шляете нощем по улиците, безпокоите мирни граждани и чупите прозорците им. Накратко, сине, отдали сте се на разпуснат живот.

Монмът стрелна поглед към баща си, а на лицето му изгря умоляваща усмивка.

— Ако съм се отдал на разпуснат живот, сир, то е, за да накарам тревогите ми да ме напуснат.

Неколцина мъже избухнаха в смях, но Чарлс погледна момчето сериозно. В черните му очи се появи хладен блясък.

— Сигурно имате много тревоги, Джеймс. Хайде, елате и ми разкажете за тях.

Утринта бе студена. Вятърът духаше, отнасяше перуките, а ушите на болонките плющяха. Чарлс здраво нахлупи шапката си, но другите, които ги държаха под мишница, задържаха перуките си с голяма мъка. Тревата беше твърда и хлъзгава, а водата в канала бе покрита с тънка ледена корица. Зимата беше необикновено студена и суха. От Коледа насам снегът не беше се разтапял дори веднъж. Просителите се гледаха един друг навъсено, ядосани че трябва да се разхождат в такова време, ала кралят вървеше така спокойно и безгрижно, сякаш беше топъл летен ден.

Чарлс влезе в парка, защото обичаше да се разхожда на чист въздух. Харесваше му да върви покрай канала и да гледа как птиците му, окачени в клетки по дърветата, понасяха студа. Някои от по-малките беше прибрал вътре, докато времето омекне. Искаше да знае дали случайно не са измръзнали младите брястове, които беше засадил миналата година, и дали малкото жеравче, загубило единия си крак при злополука, се беше научило да ходи с дървената протеза, изработена му от него. Кралят излизаше в парка, защото обичаше разходките и чистия въздух. Но това не бе единствената причина. Тази разходка съставяше част от утринната работа. Чарлс предпочиташе винаги да извършва най-неприятните работи при най-добрите възможни условия, а изслушването на молби той ненавиждаше най-много. Ако зависеше само от него, той би удовлетворил всички прошения не толкова поради природна щедрост, колкото да се отърва от плачливите гласове и умолителните погледи. Изпитваше ужас от тях, а не можеше да се освободи.

Някои искаха служба в двореца за приятел или роднина. За едно свободно място винаги имаше стотици просители. Когото и да избереше, винаги оставаха много недоволни и мърморещи, а този, който получаваше поста, не винаги бе така доволен, както се очакваше. Други пък искаха разрешително за Кралската лотария, т.е. да продават лотарийни билети на свободни цени на някой кралски прием. Трети искаха недвижими имоти. Често се случваше някой да поеме разходите по арестуването и осъждането на други хора с надеждата да измоли от краля богато парично възнаграждение или някой конфискуван имот. Един мъж го молеше да отиде във флотата да се бие срещу холандците като капитан, макар че единственият му плавателен опит бе да прекоси с лодка от Кале до Дувър.

Той изслушваше търпеливо, търсеше, ако е възможно, да насочи просителя към някого другиго и ако не успяваше, обещаваше да изпълни молбата, макар и да знаеше, че е неизпълнима. Когато се разхождаше и изслушваше молбите на своите придворни, към него се приближаваше често и някоя болна старица или млада жена, носеща дете, които искаха да се докосне до тях, за да бъдат излекувани. Това натрапничество дразнеше царедворците, но Чарлс не споделяше тяхното мнение.

Кралят обичаше народа си и го разбираше, макар че бе живял в чужбина твърде продължително време. Всички роптаеха против неговите любовници и против разточителството на двора, но щом Чарлс им се усмихваше или спираше да разговаря със своя топъл и дълбок глас, те пак го боготворяха. Този чар и тази отзивчивост бяха мощни политически оръдия и той знаеше това.

Като минаха покрай канала, който протичаше през парка, те се върнаха през Пал Мал, заобикаляйки Кинг стрийт, и влязоха в градината на двореца. Камбаната на църквицата започна да бие и Чарлс ускори стъпките си облекчен, че настъпва краят на разходката, и то на място, гдето никой нямаше да го безпокои. Монмът беше далече напред. През цялото време той тичаше и подскачаше, подвиквайки на кучетата да го следват. Дългите им уши бяха подгизнали от вода и по лапите им бе полепнала кал. „Ах — помисли си Чарлс, като вдъхна дълбоко въздух. — Още сто метра и съм спасен!“

Точно в този миг Бъкингам, който бе отстъпил мястото си на други, го настигна.

— Сир — започна той, — мога ли да ви представя…

Чарлс хвърли към Лодърдейл поглед, изпълнен с комично отчаяние.

— Как става така — прошепна той, — че всеки от моите приятели си има по един просител!

Но Чарлс се обърна с усмивка, за да изслуша молбата на човека, и се спря точно пред вратата на църквицата, заобиколен от цялата тълпа царедворци. Дамите влизаха и той ги проследи с поглед. Пристигаше Франсис Стюарт, придружена от своите компаньонки, мина край него и му направи приятелски знак. Чарлс се усмихна широко и направи бързо движение, за да я последва, но се овладя, като си спомни, че изслушва молба.

— Да — прекъсна той, — разбирам вашето положение, господине. Вярвайте ми, че сериозно ще помисля за това…

— Но, господарю — възрази човекът, като вдигна ръце, — спешно е, както ви казах. Трябва да разбера колкото е възможно по-бързо.

— Да — каза Чарлс, който не бе чул нищо, — това е истина. Много добре. Аз мисля, че при тези условия вие ще можете да получите това, което искате.

Изпълнен с благодарност, човекът понечи да падне на колене, но кралят го възпря с нетърпеливо движение, защото бързаше да си отиде. И точно преди да влезе през голямата врата от рязан дъб, той се обърна и подхвърли през рамо:

— Що се отнася до мене, вие можете да получите това, което желаете. Но ще сторите по-добре, ако се споразумеете с канцлера.

Човекът отвори уста, усмивката му отстъпи място на недоволството, но бе твърде късно. Кралят бе изчезнал.

— Ще го хванете на излизане — пошушна Бъкингам, който се измъкна на свой ред.

Църквицата бе вече пълна и големият орган кънтеше. Чарлс не обичаше да ходи на църква. Проповедите го отегчаваха, но той се утешаваше с хубавата музика. За голямо огорчение на пазителите на старите обичаи той бе въвел в църквата и цигулки, тъй като предпочиташе този инструмент пред всички други.

Той бе сам в кралската ложа, разположена срещу параклиса. Катерина посещаваше своята католическа литургия. От дамите го отделяха завеси. Обаче той знаеше, че Франсис е доста близо до него и той можеше да й пошушне няколко думи. Младият пастор, който щеше да произнесе проповедта, бе вече на амвона. Той изтри потното си лице с ръце, но черните му ръкавици оставиха следи по челото и бузите му и той приличаше повече на коминочистач, отколкото на божи служител. Това предизвика смях и младият човек доби още по-нещастен вид, чудейки се защо хората бяха започнали да се смеят, когато той не беше казал и една дума.

Да се проповядва пред двора, беше почти толкова трудно, колкото и да се играе. Кралят, седнал право срещу амвона, неизбежно заспиваше веднага щом като започваше проповедта. Почетните дами бъбреха помежду си, размахваха ветрилата си, правеха знаци на младежите долу, сподавяха смеховете си и си разменяха панделки и скъпоценности. Младите франтове си изкълчваха вратовете, за да гледат дамите в галерията, и спореха по това, коя е най-хубавата. Политиците се навеждаха един към друг и си шепнеха поверителни неща, въпреки че не се движеха, за да пазят приличие. Старите придворни и ония дами, които бяха остатъци от двора на Чарлс I, седяха важно на своите скамейки и слушаха повтарящите се предупреждения срещу безгрижието на времето, които се сипеха от амвона, но въпреки своите добри намерения и те издаваха понякога звучни хъркания.

Най-сетне младият свещеник, който дължеше мястото си на един влиятелен сродник, обяви целта на своята проповед пред краля и двора.

— Внимание! — извика той, като прекара бегло черната ръкавица по бузата си, — аз съм великолепен и страшен!

Неудържим смях изпълни църквата и докато нещастният млад човек се питаше уплашено със сълзи на очи какво става с неговите слушатели, самият крал биде принуден да се наведе над обувките си, за да прикрие една усмивка. През завесата го докосна леко един пръст и Чарлс разбра, че това е Франсис, чийто сподавен смях се чуваше. После настана отново тишина, ужасеният пастор се насили да продължи и Чарлс се настани да дреме.

Франсис Стюарт бе заместила Барбара като най-видна личност в Уайтхол. Угощенията, които даваше в своите апартаменти с изглед към Темза, събираха най-влиятелните личности и най-красивите жени в двора, Бъкингам и Арлингтън търсеха нейната подкрепа, защото бяха убедени, както всички, че кралят винаги ще бъде воден от жена. Бъкингам подрънкваше с китарата си, пееше й песни, имитираше Кларендън, а Арлингтън играеше с нея на любимата й игра — строене на замъци от карти, и се ласкаеше от мисълта, че тя вероятно е влюбена в него. Баронът не владееше нито един от тези трикове, но той все пак си позволи да говори с нея малко снизходително — единственото нещо, което според него би трябвало да очарова една жена. И когато Луи XIV изпрати своя нов пълномощен министър Куртен, за да опита да убеди Чарлс да се откаже от войната против Холандия, веселият дребен французин се отправи към лейди Стюарт.

— О, небеса! — каза тя една вечер, когато Чарлс бе успял да остане насаме с нея в един ъгъл. — Всички тези политически приказки ми замайват главата! Един ми разправя едно, втори друго, трети противното!…

Тя замлъкна, погледна го, после добави с лукав смях:

— И аз забравям всичко, което ми казват. Ако те знаеха само колко малко слушам тяхното дрънкане, уверявам ви, че не биха били така любезни.

Чарлс я гледаше изпълнен с възхищение, като си казваше, че тя наистина е най-голямата красавица, която е срещал някога.

— За бога, не ги слушайте! — каза и той. — Една жена няма защо да се бърка в политиката. Може би именно за това ви обичам, Франсис. Вие никога не ме отегчавате с молби и искания за вас или за другите. Аз виждам навсякъде само лица на просители и съм щастлив, че вашето лице не им прилича.

Гласът му се сниши.

— Но аз ще ви дам всичко, което желаете, Франсис, всичко… Знаете, нали?

Един млад човек, който ги наблюдаваше от другата страна на салона, каза на своя съсед:

— Негово величество е влюбен в нея от две години, а тя е още девица. Това е просто невероятно!

Франсис се усмихна с нежна, замислена усмивка, така невинна и така непринудена, че Чарлс се развълнува.

— Аз зная, сир, че вие сте много щедър. Обаче, откровено казано, не желая друго, освен да водя почтен живот.

Жив израз на нетърпение премина по лицето на краля и веждите му се смръщиха. Но той се усмихна.

— Франсис, моя мила, един почтен живот е точно това, което прави онзи, който го живее. Но все пак — често това е само дума.

— Не зная какво искате да кажете, сир. За мен чест е не само дума.

— Като оставим настрана и това, че вие свързвате винаги едно или няколко качества с известна дума, негова светлост, херцог Бъкингам, например ей там, при игралната маса, притежава съвсем друго определение в сравнение с вашето.

Франсис започна да се смее малко облекчена, защото не обичаше сериозните разговори и не се чувстваше добре в областта на абстракциите.

— Не се съмнявам, Ваше Величество. Считам, че по този въпрос моето мнение е различно от това на негова светлост, както и от вашето.

— О?! — възкликна кралят закачливо. — А не се ли е опитвал напоследък Бъкингам да ви убеди да промените мнението си?

Франсис се изчерви и затупа с ветрило коляното си.

— Но аз не това имах предвид!

— Нима? Мисля, че точно това имахте предвид. Ала не се безпокойте, мила моя. Дукът отдавна има такъв навик — да се влюбва заедно с мене.

Франсис се показа обидена.

— Да се влюбва заедно с вас! За бога, сир! Казвате го, сякаш се влюбвате необикновено често!

— Искате да кажете, да се преструвам, че не съм забелязвал жените преди вас… Но, Франсис… все пак…

— И така да е, не бива да говорите за това, сякаш е ежедневие!

Тя наклони глава и вирна презрително нос. Чарлс се разсмя.

— Почти съм сигурен, че сте най-хубава, когато сте малко… съвсем мъничко сърдита. Имате най-прекрасния нос на земята…

— Така ли, сир? — Неспособна да устои на комплимента, тя живо се обърна и му се усмихна.

Обаче кралят хвърли поглед в стаята и прошепна отегчено:

— Господи! Ето Куртен, който се тъкми да ме учи относно войната. Бързо, да се измъкваме оттук!

Като я хвана за ръка, без да слуша нейните протести, той я тласна през вратата и затвори след себе си. Стаята беше тъмна, осветена единствено от отразения във водата блясък на месеца.

— Там! — каза той, като отвори една втора врата. — Той не ще смее да ни последва.

— Но той е толкова учтиво човече. Защо не искате да говорите с него?

— Защо? Аз съм повтарял вече хиляда пъти, че Англия и Холандия са във война — това е всичко. Флотата е в морето и аз не мога да я повикам от обич към всички учтиви човечета, които идват от Франция. Хайде, елате.

Франсис недоверчиво го погледна, защото винаги когато бяха сами, се повтаряше едно и също. Но след дълго колебание го последва на прозореца. Големи бели лебеди плуваха лениво по реката в пролетния мрак, а тръстиките бяха израснали тъй високо, че върховете им достигаха почти до стъклата. Водата изглеждаше мрачна и студена, хладен вятър вдигаше слаби вълни. Кралят прекара ръка около снагата й и в продължение на един миг двамата мълчаливо гледаха навън. После той бавно я притегли към себе си и я целуна по устата. Франсис отговори на целувката, но не откликна с жар. Ръцете й леко докосваха раменете му, тялото й бе напрегнато, а устните — хладни и безчувствени. Ръцете му здраво я обгърнаха, а устата му накара устните й да се разтворят. Кръвта издуваше вените му, той целият трепереше от страст. Беше сигурен, че този път ще я развълнува и ще я накара да го пожелае така, както той нея.

— Франсис, Франсис! — шепнеше Чарлс с някакъв умолителен гняв в гласа. — Прегърни ме. Престани да разсъждаваш, престани да мислиш, че любовта е нещо лошо. Остави, забрави всичко и позволи да те науча какво е щастието…

— Сир!

Тя започна да го отблъсква леко уплашена, извиваше тяло и дърпайки се, опитваше се да избяга от него. Но той я притискаше здраво с ръце и устни, жадни за нея.

— О, Франсис, не можеш винаги да ме отблъскваш! Чакам от две години. Това не може да трае вечно, Франсис, аз те обичам, кълна ти се. Няма да ти сторя зло, мила. Моля те… моля те…

Той наистина бе влюбен. Влюбен в нейната красота, в нейното тъй ярко женствено очарование, в онова обещание за пълен завършек, което тя предлагаше. Но дълбоко в душата си не я обичаше повече, отколкото бе обичал другите жени, и вярваше, че нейната добродетелност е само средство, за да получи онова, което желае. В отношенията му с жените, както и в цялото му поведение, егоизмът се скриваше зад цинизма му.

— Сир! — повтори тя сериозно уплашена, защото до този момент не бе разбрала колко лесно би могла да бъде насилена.

Но той не я чуваше. С нетърпеливи ръце бе свалил колкото можеше деколтираната рокля, разголваше раменете й и я притискаше силно към себе си, сякаш искаше да погълне тялото й в своето. Тя никога не бе го виждала да се владее тъй малко и се уплаши, защото въобще не споделяше неговата страст, и се почувства ужасена и отвратена. Дори в тоя миг изпитваше почти омраза към него.

Тя силно го блъсна с ръце и нададе отчаяно ридание.

— Ваше Величество! Пуснете ме!

И потъна в сълзи.

Той спря мигновено, тялото му се изви и така бързо я отпусна, че Франсис почти изгуби равновесие. В тишината на мрака се чуваше само тежкото му дишане. Тя се обърна и продължи да плаче, но не тихо, а хлипайки високо, за да я чуе и да се разкае за постъпката си, а също и за да може да разбере, че е по-обидена от него. Боеше се, че кралят може да се разсърди. Измина цяла вечност, преди той да проговори.

— Извинявай, Франсис! Не знаех, че ти вдъхвам ужас!

Франсис се обърна внезапно.

— О, сир, не е така! Съвсем не! Но ако ви се покоря, ще изгубя единственото нещо, което има цена за мен. За една жена не е по-извинително да се отдаде на краля, отколкото и на всеки друг мъж. Вашата майка го казваше!

— С майка ми не винаги сме на едно и също мнение, както между другото и по този въпрос. Отговори ми откровено, Франсис. Каква е твоята цел? Казах ти и пак повтарям, че ще ти предложа всичко, което имам, освен брак и ако можех…

Тогава Франсис отвърна кратко:

— При тези условия, сир, аз няма да бъда никога ваша, защото няма да се отдам на мъж, ако не да се ожени за мен.

Той се обърна с гръб към прозореца, лицето му потъна в сянката и тя не можа да види безумния гняв, който го обземаше.

— Надявам се — каза той тихо, — надявам се, че някой ден ще бъдеш грозна и по-благосклонна.

И като мина бързо покрай нея, излезе.

XXXII

Амбър не обичаше да носи черни дрехи и да седи затворена в стая, това предизвикваше нейната меланхолия. Във всеки случай траурът я освободи от редица посещения, които в друго време щяха да бъдат непоносими. Детето й — момиче — се роди едва няколко дни след смъртта на Самуел. Ако не бе тъй, тя щеше да бъде принудена да устрои празненство по случай раждането, друго — по случай очистителната молитва и голям прием след кръщението.

При сегашните обстоятелства беше посетена само от близките роднини и приятели, но получи многобройни подаръци. Седнала в леглото, опряна на възглавниците, изглеждаше твърде бледа и крехка всред черния креп. Усмихваше се замислено на посетителите, изтриваше по някоя сълза, отронваше въздишки и поглеждаше нежно бебето, а бавачката изпадаше във възторг и казваше, че приличало напълно на Самуел. Амбър бе вежлива, търпелива и пълна с благоприличие, защото си мислеше, че дължи на Самуел благодарност за голямото богатство, което й бе оставил.

Тя почти не виждаше останалите близки. Всеки от тях бе дошъл да я види по веднъж от уважение към бащата. Амбър разбираше това много добре. Знаеше, че сега, след неговата смърт, разчитат тя да си замине веднага щом се оправи. Пък и тя сама нямаше намерение да се бави.

Само Джемима дръзна да изрази онова, което всички други си мислеха.

— Е, добре! Сега вие притежавате парите на баща ми, предполагам, че имате намерение да си купите титла и да станете видна дама.

Амбър сви устни в дръзка и подигравателна усмивка.

— Може би — съгласи се тя.

— Може би ще успеете да си купите титла — каза Джемима, — но не и необходимото възпитание.

На Амбър това се стори само отглас от всичко, което Джемима бе чула от другите. Но думите, които последваха, бяха напълно нейни:

— А има нещо друго, което вие не можете да купите с всичкото злато, което е тук. Вие никога не можете да купите лорд Карлтън.

Ревността на Амбър спрямо Джемима бе изчезнала след нейния брак. Ревността бе заместена от леко презрение. Нямаше от какво друго да се страхува и затова с дързък поглед тя й отговори:

— Много съм благодарна за вашите съвети, Джемима. Но ги зная и сама, повярвайте. И ако сте дошли за това, можете да си вървите.

Джемима добави с тих и разтреперан глас, защото безразличието и цинизмът на Амбър я влудяваха:

— Отивам си с надеждата, че докато съм жива, няма да ви видя. Но позволете ми да ви кажа… един ден ще ви сполети съдбата, която заслужавате. Бог няма да позволи порочността да тържествува.

Амбър започна да се смее подигравателно.

— Наистина, Джемима, ставате толкова фанатична, колкото и другите. С малко повече ум бихте могли да разберете, че нищо не преуспява така, както порочността. А сега излезте оттука, невъзпитана уличнице, и не идвайте повече да ме отегчавате.

Джемима не се яви повече, както и останалите членове на семейството. Амбър остана сама.

Тя изпрати Нан в града да търси жилище — не в Сити, а в едно от модерните западни предградия между Темпъл бар и Черинг крос. Около три седмици след раждането на бебето тя отиде лично да види какво бе намерила Нан.

Беше хубава нова къща на Сейнт Мартин лейн между Холбърн, Дръри лейн и Линкълнз Ин Фийлдс, в квартал, обитаван от заможни хора. Сградата беше четириетажна, с по един апартамент на всеки етаж и пети — за прислугата. Апартаментът на Амбър се намираше на втория етаж. Едно хубаво момиче, което идваше от село с надежда да намери съпруг, живееше заедно с леля си на горния етаж. А богата възрастна вдовица заемаше четвъртия. Собственицата — госпожа Лейси — бе запазила за себе си първия етаж. Тя бе крехко създание, което въздишаше и се оплакваше от сплин[1], говореше непрестанно за своето минало богатство и някогашното си положение, загубени през войната, както и за съпруга си, когото никога не бе заместила с друг.

Къщата се наричаше „Сините пера“, а една голяма дървена табела бе окачена под прозорците на Амбър. На нея бе изобразено голямо синьо перо на златен фон и беше оградена с богата рамка от позлатено ковано желязо. Помещението за карети и оборът бяха малко по-нагоре, на същата улица. На нея имаше само богати домове — на кавалери, благородници, титулувани дами и много други, които посещаваха Уайтхол. Гербове, сребърни мечове, копринени рокли и домина, перуки и шапки с пера, боядисани карети и елегантни расови коне се точеха в непрестанна парадна върволица под прозореца на Амбър.

Жилището беше най-хубавото от всички, които Амбър изобщо бе виждала.

Състоеше се от преддверие, облепено със сатен на пурпурни и златни ивици, мебелирано само с няколко позлатени стола и едно венецианско огледало. Оттам се минаваше в дълъг салон, с множество прозорци, чиито стъкла имаха форма на ромб. Салонът гледаше от едната страна към улицата, а от другата — към двора. Над мраморната камина се издигаше гипсова украса, която стигаше до тавана и бе съставена от цветя, животни, геометрически фигури и голи жени. Самата камина бе украсена с големи китайски и персийски вази. Имаше сребърен полилей, а мебелите бяха позлатени или инкрустирани със слонова кост и седеф. Госпожа Лейси обясни гордо, че нищо от тези неща не бе направено в Англия. Смарагдовите и жълти атлазени тапети бяха тъкани във Франция, мраморът за камината бе от Генуа, писалищните маси — от Неапол, а розовото дърво за двете маси — от Нова Гвинея.

Спалнята беше още по-пищна. Балдахинът бе покрит с посребрено платно, а завесите бяха от зелена тафта. Дори креслата бяха облечени в посребрено платно. Имаше множество вградени гардероби, както и очарователно малко легло за почивка с балдахин и дълга възглавница — най-изящното легло, което Амбър бе виждала. Освен това жилището включваше още три стаи: детска, трапезария и готварница, които тя не възнамеряваше да ползва.

Наемът бе извънредно висок: сто двадесет и пет лири годишно, но Амбър бе изпълнена с презрение към тази скромна сума и заплати, без да възрази, въпреки че се надяваше да остане тук само половин година. Брус нямаше да закъснее да се върне — бе заминал преди около осем месеца и пристанището се изпълваше със заловени търговски кораби.

Тя се премести от Дейнджърфийлд Хаус и макар пренасянето да продължи три или четири дни, никой не дойде да види какво взимаше или оставяше, въпреки че не всички неща бяха нейна собственост. Бе наела бавачка да гледа детето и дойка да го кърми. Бе взела и три слугини, нещо, което подобаваше на всяка видна дама, живееща сама. В деня на заминаването й голямата къща бе напълно тиха. Амбър забеляза само един прислужник, дори никое от децата не се появи в хола. Нищо не можеше да й засвидетелства по-ясно презрението, с което се отнасяха към нея.

Но тя малко се безпокоеше от това. Бяха й чужди тези надути и педантични хора, които живееха в един свят, презиран от нея. Отпускайки се върху възглавниците на колата, Амбър с облекчение въздъхна.

— На път! Е?!

Тя се обърна към Нан.

— Свършено е, слава богу!

— О, да! — съгласи се Нан тихо, но задушевно. — Слава богу!

Мълчаха и гледаха през вратичката, като се забавляваха с всичко, което виждаха. Денят бе мъглив и влагата усилваше различните, общо взето, неприятни миризми на Лондон. От едната страна на улицата се надуваше млад красавец с превързана ръка поради скорошен дуел. От другата страна — група хора, очевидно французи, бяха нападнати от тълпа хлапаци, които ги обсипваха с ругатни и псувни. Англичаните мразеха чужденците, а най-много — французите. Дрипава едноока продавачка на риба размахваше някаква вмирисана скумрия, залиташе и ревеше с пиянски продран глас.

Изведнъж Нан нададе вик; постави едната си ръка на устата и показваше с пръста на другата:

— Вижте! Още един!

— Един какво?

— Още един кръст!

Амбър се наведе и видя голям червен кръст, нарисуван на вратата на къщата, край която минаваха. Отдолу се четеше надпис с едри букви: „Господи, имай милост към нас!“ Пред сградата стоеше пазач с алебарда.

Тя се дръпна с безгрижен израз назад.

— Пфу! Голяма работа! Чумата е болест на бедните. Знаеш добре това!

Укрепена зад своите шестдесет и шест хиляди лири, тя се чувстваше защитена от всичко.

През следващите седмици Амбър живя твърде спокойно в своето ново жилище. Пристигането й събуди твърде силно любопитство у съседите и всеки път, когато излизаше, тя си даваше ясна сметка, че я наблюдават очи, благоразумно скрити зад завесите. Една толкова богата вдовица дори ако не бе млада и красива, винаги щеше да събужда интерес. Но сега нямаше желание да се свързва с никого, а богатството я караше да бъде недоверчива дори към някой млад човек, който просто от учтивост се отдръпваше, за да й стори път. Повечето кавалери бяха в открито море с флотата. И въпреки че Амбър с удоволствие би натрила носовете им със своя успех, който я правеше независима, все пак се интересуваше истински само от Брус. Беше щастлива да очаква завръщането му.

Прекарваше повечето време у дома си, погълната от майчинските задължения. Синът й бе откъснат от нея твърде рано и така малко го бе виждала, че това бебе бе за нея като първо дете. Тя помагаше на бавачката да го къпе, наблюдаваше го как се храни и спи, люлеете го, пееше му и се удивляваше на всички промени, които забелязваше от ден на ден. Бе щастлива, че е родила това дете дори въпреки обстоятелството, че временно бе малко напълняла. Момиченцето бе нещо, свързано с Брус, нещо, което й принадлежеше постоянно. То имаше име, обезпечена зестра и завидно положение в света.

Нан се интересуваше от бебето толкова, колкото и нейната господарка:

— Това е най-хубавото бебе в Лондон!

Амбър се показа обидена:

— В Лондон? Какво говориш? В цяла Англия!

Един ден, когато се намираше в Ню Иксчейндж, да направи някои ненужни покупки, тя срещна Барбара Палмър. Тъкмо на излизане пред нея спря голяма позлатена каляска и от нея слезе Барбара Палмър. Лейди Каслмейн хвърли любопитен поглед на тоалета на Амбър, защото, макар и в траур, наметката й бе украсена с леопардова кожа, която Самуел бе купил от някакви африкански търговци на роби, а в ръцете си държеше леопардов маншон. Когато погледът на Барбара се спря върху лицето на Амбър и откри кой носеше този костюм, тя извърна високомерно глава.

Амбър се усмихна леко. „Значи ти си спомняш за мене! — помисли си тя. — Много добре, милейди. Уверена съм, че един ден ще се опознаем по-добре.“

Колкото повече седмици минаваха, толкова повече червените кръстове се множаха по вратите. Чумата всяка година бушуваше в Лондон и когато през януари и февруари се явяваха отделни случаи, никой не се безпокоеше. Но сега със затоплянето епидемията се разрастваше и ужасът бавно завладяваше Сити. Носеха се слухове от съсед на съсед, от продавач на купувачи, от търговци на домакини.

Всеки ден по улиците се точеха дълги погребални шествия и хората започнаха да обръщат внимание на онези, които бяха в траур. Бяха припомняни лошите предзнаменования като появата през декември на една комета, оставяща всяка нощ злокобна диря в небето. Други бяха видели огнени мечове, надвиснали над града, погребални колесници и ковчези с купища трупове в облаците. Тълпата се събираше по стъпалата на Сейнт Пол, за да слуша стария полугол човек, който със запален факел в ръка призоваваше към покаяние. Камбаните биеха всеки ден и техният глас за всекиго придобиваше нов смисъл: утре може би ще забие за мен или за онези, които обичам.

Нан се връщаше всеки ден с ново предпазно средство. Купуваше прах от кехлибар, за да се вдишва преди излизане, амулети от жаба, рог от носорог, пера натопени в арсеник или живак, живак в орехова черупка, златни монети, сечени по времето на кралица Елизабет. Щом й кажеха за някакво още неизползвано от нея средство, веднага го купуваше за всички обитатели на къщата и настояваше да го използват. Дори върза около шиите на конете огърлици от пера, натопени в живак. Но не се задоволи само с предпазни мерки срещу чумата. Със здравия си разум тя разбираше, че въпреки мерките хората все пак се разболяваха. По тези причини Нан започна да пълни шкафовете с лекарства против болестта: смес от сяра и селитра, а също барут, катран и смола за дезинфекция на въздуха. Купуваше всички препоръчителни билки: ангелика, седефче, тинтява, плодове от хвойна и десетки други. Скринът й се препълни с различни лекарства като серен сироп, драконова вода, шишенце с говежди изпражнения, смесени с оцет.

Амбър по-скоро се смееше над всичките й умопомрачителни средства. Един астролог й бе предсказал, че 1665 ще бъде една от най-щастливите години в живота й, пък и в хороскопа й нямаше никакво предупреждение за чума или друга болест. От друга страна, бе вярно, че само бедните умираха из техните бордеи.

— Госпожа Лейси напуска града утре — каза Нан сутринта, когато разресваше косите на Амбър.

— Добре, ако госпожа Лейси е страхлива стара глупачка, която крещи, щом види мишка, какво трябва да сторя аз?

— Не е само тя, мадам, знаете добре. Има множество хора, които заминават.

— Не и кралят, нали?

Същият разговор се повтаряше вече от близо две седмици и Амбър започна да се отегчава.

— Не, но той е крал и не би могъл да се разболее, дори да е искал. Казвам ви, мадам, опасно е да се стои тук. На пет минути от нас, на края на Дръри лейн, затвориха една къща. Страхувам се, мадам! Господи, нямам никакво желание да умра, а смятам, че и вие нямате такова желание.

Амбър започна да се смее.

— Добре, Нан. Ако положението се влоши, ще заминем. Но ти не трябва да превръщаш това в трагедия.

Тя нямаше никакво намерение да заминава преди завръщането на Брус.

На 3 юни английската и холандската флота започнаха сражение точно при брега на Лоустофт и в Лондон, макар и слабо, се чу тътенът от битката.

Към 8 юни се узна, че англичаните са победили. Двадесет и четири холандски кораба бяха потопени или заловени, почти десет хиляди холандци — убити или пленени. Загубата бе само седемстотин английски моряци. Настана безумна радост. Бяха запалени големи огньове навсякъде по улиците и тълпата чупеше стъклата на френското посолство, а пред вратите му бе запален огън. Крал Чарлс бе най-великият от владетелите, Йоркският дук — най-прочутият измежду адмиралите, всеки желаеше да продължи борбата, да бъдат пометени холандците и Англия да господства над океаните.

Червените кръстове завладяваха вратите на Сити. След няколко дни Нан влезе със списък в ръка.

— Мадам — извика тя, — през последната седмица са умрели сто и двадесет души.

На гости у Амбър бяха дошли лорд Бъкингам и сър Чарлс Седли, които заедно с другите се бяха завърнали от морските си пътешествия — загорели от слънцето, истински герои.

Щом ги видя, Нан се спря смутена на вратата.

— О — възкликна тя, като се поклони, — извинете ме, господа.

— Няма нищо, госпожице Нан. Дявол да ме вземе, Седли! Тя е все така хубава! Но какво има? Нали не се боите от чумата?

— Напротив, сър, боя се! Изплашена съм до смърт. Погледнете само какво е отбелязано тук. Обзалагам се, че поне половината от тях са умрели от чума.

И тя започна да чете имената от току-що отпечатания списък:

— Преплитане на червата — трима, тения — петима, сърдечен удар — двама. Кажете ми сега, откъде можем да сме сигурни, че не са умрели от чума, а някой, подкупен с тлъста сумичка, не ги е съобщил като починали от друго.

Амбър и гостите й започнаха да се смеят, но Нан бе така смутена, че едва не се задуши от златната монета, която държеше в устата си, и избяга тичешком. Но не минаха девет дни и кралицата със своите придворни дами замина за Хемптън корт, а царедворците проявиха намерение да ги последват веднага. Бъкхърст и неколцина други се опитаха да убедят Амбър също да замине, но тя отказа.

Все пак за голямо облекчение на Нан започна да прави някои приготовления за заминаване. Даде нареждане на слугите да опаковат роклите й, занесе по-голямата част от своите скъпоценности при Шедрак Нюболд, защото не искаше да ги носи в провинцията, пък и не знаеше къде ще се установи. Намери улицата задръстена с коли, а къщата — в безредие.

— Имате късмет, че пристигате днес, госпожо Дейнджърфийлд — каза той, — защото утре напускам града. Смятах, че сте вече на село с останалите от семейството. Те заминаха преди петнадесет дни — Дейнджърфийлдови имаха къща в Дорсетшър.

— Не живея вече в Дейнджърфийлд Хаус. Смятам, че стотина лири ще ми бъдат достатъчни. Не мислите ли?

— Да. Пътищата са пълни с разбойници. Епидемията вече стихва. Извинете ме за миг, госпожо.

Докато го нямаше, Амбър продължи да седи, като си вееше с ветрилото. Бе топло, чувстваше, че черният атлаз на затворената й рокля обгръща кожата й, а черните копринени чорапи, плувнали в пот, лепнеха по краката. После Шедрак Нюболд се върна, започна да брои златните и сребърните монети, като ги нареждаше на малки купчини, а тя го наблюдаваше небрежно.

— Хубаво момченце е родила госпожа Джемима, нали? — каза той, за да поддържа разговора.

Амбър не знаеше, че Джемима вече е родила. Но каза с ироничен тон:

— Толкова скоро! Тя се омъжи през миналия септември!

— Ах! Да, то може би е избързало малко. Младите хора, знаете, не обръщат внимание нито на договори, нито на церемонии, нали?

Той сложи парите в една кесия и й я подаде. Преди да излезе, тя се обърна:

— Някакви новини от лорд Карлтън?

— Какво? А, да, имам. Преди около десет дни един от неговите кораби хвърлил котва тук. Казаха ми, че негово благородие ще пристигне скоро. Чаках го повече, отколкото бих искал. Вече нямам време. Може би е чул за епидемията и е решил да не идва. Довиждане, госпожо, желая ви щастие!

— Благодаря, на вас също — отвърна Амбър.

Амбър отиде веднага на пристанището и изпрати Джеремая да се осведоми. След половин час той се върна и каза, че бил намерил един от моряците от кораба и че негово благородие се очаква да пристигне всеки миг. Екипажът на първия кораб го очакваше нетърпеливо, защото искаше да получи заплатата си.

Когато се завърна, Амбър видя пред вратата на своя дом коли, натоварени с нейния багаж. Нан пристигна тичешком да я посрещне.

— Тази сутрин умрял човек от четвъртата къща по-горе — извика тя. — Приготвих всичко. Можем да заминем веднага, мадам! Моля ви!

Амбър изпита голяма досада.

— Не, това е невъзможно. Току-що узнах, че лорд Карлтън ще се върне днес или утре, няма да тръгна, преди да го видя. После ще заминем всички.

Нан започна да плаче.

— О! Ще се заразим от чума и ще умрем. Така е станало с цяло едно семейство в Литъл Клементс Мейн — всички са умрели. Защо да не чакаме негово благородие на село? Оставете му едно писмо.

— Не! Може да не дойде! Ох, Нан! За бога, млъкни! Можеш да заминеш утре.

Нан замина много рано на следната сутрин заедно с бебето, бавачките, Тенси, две от прислужниците и Големия Джон, който бе дошъл от Дейнджърфийлд заедно с тях, защото бе влюбен в Нан. Тя трябваше да отиде в Дънстъбъл и да чака или ако епидемията върлува в града, да продължи пътя, докато намери сигурно място, и тогава да предупреди Амбър. Господарката й я обсипа с наставления и препоръки за бебето и надзора над багажите. После се разделиха. Амбър изпрати Джеремая на пристанището, за да узнае новини, но Брус още не бе пристигнал.

Лондон бързо се опразваше.

Истински шествия от коли и каруци потегляха рано всяка сутрин. Предишната седмица бяха починали две хиляди и петстотин души! Бледите и тъжни лица на заразените от чумата, онези, които бяха затворени заедно с болните, се явяваха по прозорците и камбаните биеха в почти всички църкви на града. Хората запушваха носовете си, когато минаваха покрай къщите, белязани с кръст. Много семейства трупаха припаси, после затваряха вратите, запушваха здраво пролуките и дупките на ключалките, заковаваха вратите и прозорците, за да се запазят от епидемията.

Горещините продължаваха без мъгла. Повече от месец насам не бе валял дъжд. Цветята, посадени по дворовете, вехнеха, ливадите около града изгаряха. Уличните търговци продаваха ранни череши и ябълки, защото портокалите бяха рядък плод от началото на войната. Всеки, който можеше да си позволи, купуваше лед — начупен от заледените през зимата езера, за да охлажда виното и бирата си.

Темпист и Джеремая се оплакваха, че трябвало да останат така дълго в града, и съвсем не харесваха тичанията до пристанището. Джейн — прислужницата, която бе останала — плачеше и искаше да се върне при баща си в Кент. Най-после Амбър я изпрати. Четири дни след заминаването на Нан тя още веднъж изпрати Темпист и Джеремая да търсят лорд Карлтън, като им каза, че ще им даде по една лира, ако го намерят. Защото знаеше, че без примамката на парите щяха просто да обиколят околностите, да спрат за два часа в някоя кръчма и после да се върнат без никаква вест. На обяд те се завърнаха. Лорд Карлтън бе пристигнал през нощта. Бяха го видели на пристанището, като разтоварвал корабите си.

[1] Състояние на меланхолия без определена причина. — Бел. Dave ↑

Четвърта част

XXXIII

Пристанищата гъмжаха като мравуняци. Голям брой кораби с позлатени лъскави туловища, с огромни оголени мачти бяха на котва. Някои между тях бяха бойни кораби, участвали в сраженията с холандците, и имаха нужда от почистване и поправка. Отворите бяха запълнени с вряща смола и въжетата закърпени с насмолено платно. Моряци и носачи имаше навсякъде, те разтоварваха спечелената неотдавна плячка, докато пленените холандски флагове се ветрееха смело от Тауър. Имаше също така голям брой ранени и недъгави, които куцукаха наоколо или — седнали или легнали — протягаха умолително ръце. Никой не им обръщаше внимание. На флотата не бе платено още и много от моряците буквално умираха от глад.

Амбър слезе от колата и се запъти по кея между Джеремая и Темпист, като закриваше с ръка очите си срещу пламтящото слънце. Просещите се опитваха да я докоснат, а неколцина моряци подсвирнаха и си размениха неприлични приказки. Но тя бе погълната напълно от грижата да търси Брус и не чуваше нищо.

— Ето го!

Тя се втурна тичешком и шумът от високите й токове го накара да се обърне.

— Брус!

Тя стигна до него усмихната, задъхана, очакваща целувка. Но той я погледна и смръщи вежди. Забеляза, че лицето му беше уморено и челото му е мокро от пот.

— Дявол го взел, какво правите тук?

Той хвърли свиреп поглед към мъжете, които я наблюдаваха отворили широко очи, защото пелерината й бе полуотворена и под нея се показваше елегантен тоалет от черен сатен, смарагди блестяха на ушите и върху пръстите й. Разочарована и оскърбена от тоя груб тон, тя почувства за миг раздразнение. Но той изглеждаше наистина съвършено изморен и тя го наблюдаваше развълнувана, с майчинска нежност. Амбър не бе го виждала никога уморен и умираше от желание да го прегърне, за да заличи с целувки гънката на челото и умората, отпечатана на лицето му; нейната любов към него се надигна като пулсираща болка.

— Дойдох да ви видя, мили! — отвърна кротко тя. — Не сте ли доволен?

Той се усмихна вяло, сякаш съжаляваше за своето държане, и избърса челото си с ръка.

— Разбира се, че съм доволен.

Погледът му обгърна фигурата й.

— Роди ли се детето?

— Да, момиченце. Кръстих го Сюзън… О! — възкликна тя с израз на внезапно угризение. — Самуел почина.

— Зная. Тая сутрин ми съобщиха. Защо сте още в града?

— Чаках ви.

— Не трябваше. В Лондон не е безопасно. Къде е малката?

— Изпратих я на село с Нан и Тенси. Ние също можем да отидем при тях?…

Тя го погледна въпросително, страхувайки се да не би той да има други планове.

Брус я хвана за ръка и те се насочиха към колата. Вървейки, той тихо каза:

— Трябва да заминеш оттук, Амбър. Не трябваше да идваш изобщо. Корабите пренасят болестта, знаеш това!

— Това не ме тревожи. Имам рог от носорог.

Той се засмя, но невесело.

— Рог от носорог! Господи! Рог на рогоносец би имал точно същия ефект!

Когато стигнаха до колата, той й помогна да се качи. С крак на стъпалото той постави ръка върху коленете й и като се наведе към нея, прошепна:

— Бягайте по възможност по-скоро оттук! Някои от хората ми са болни от чума.

Амбър изписка от ужас, но той поклати отрицателно глава.

— Но, Брус — промълви тя, — вие също може да се заразите!

— Имах само три случая. Чумата бе пламнала на борда на пленени холандски кораби и щом узнахме това, потопихме корабите с екипажа… но трима от моите хора се разболяха. Те напуснаха кораба миналата нощ и днес не съм отбелязал кови случаи.

— Брус, не бива да останете тук! Трябва да заминете. О, не! Мили, страхувам се! Имате ли поне някакъв амулет или нещо друго, за да ви закриля?

Той я погледна нетърпеливо, неразбрал последния й въпрос.

— Не мога да си отида сега, докато всичко не бъде разтоварено и прибрано. Но вие заминете! Моля ви, Амбър, послушайте ме. Чух да казват, че ще затворят вратите на града и ще забранят на когото и да било да излезе. Заминете, докато още е време.

Тя отвърна упорито:

— Няма да си отида без вас.

— Богородице! Амбър, не вършете глупост! Ще дойда малко по-късно.

— Не се плаша от чумата. Никога не се разболявам. Кога ще свършите разтоварването?

— Не по-рано от мръкване.

— Добре, тогава! Ще се върна да ви взема надвечер, Нан и бебето са в Дънстъбъл, можем да отидем при тях. Не живея вече в Дейнджърфийлд Хаус, наех жилище на Сейнт Мартин лейн.

— Тогава идете и чакайте. Не излизайте на улицата и не говорете с никого.

Обърна се и понеже тя го гледаше с безпокойство, внимателно като дете, той й се усмихна и направи успокоителен знак с ръка. После се отправи към пристанището и изчезна сред множеството.

Но Амбър не остана вкъщи, както й бе поръчал той.

Тя знаеше, че той е скептичен по отношение на много неща, в които тя вярваше. Рогът от носорог, между другото! Зашит в ризата й, я караше да се чувства в пълна безопасност и тя излезе да уреди нещо за вечеря, защото не мислеше да замине по-рано от сутринта на другия ден. Поръча вечеря в „Сините камбани“, отлична френска гостилница на Линкълнз Ин Фийлдс, и се върна да приготви сама масата. Всичкото й сребро бе поверено на Шедрак Нюболд, но бяха останали още доста прибори в кухнята, за да нареди една маса, и тя се забавлява в продължение на повече от час, като сгъваше кърпите във форма на фантастични птици. В двора Амбър набра малки жълти рози, които растяха по стените и балконите, и ги нареди в голяма метална ваза на масата в столовата.

Тя се погрижи и за най-малките подробности, въодушевена от желанието и надеждата да му бъде приятна и да го накара да се усмихне. Чумата започваше да й изглежда почти истинско благоденствие, защото благодарение на нея те щяха да се съберат за седмици, може би за месеци. Никога не бе била тъй щастлива, казваше си, или не бе имала толкова причини да бъде щастлива.

Амбър използва най-сетне последния час, за да среши и нагласи косата си, да лакира ноктите си и да се гримира. Съвсем леко, защото не желаеше той да я гледа с оная особена усмивка, която я караше да се чувства едновременно глупава и объркана. Застанала права пред прозореца, тя слагаше една гривна, когато зърна да завива откъм ъгъла погребално шествие. Имаше флагове, коне и хора, които пристъпваха тържествено, и въпреки че беше още светло, горяха няколко факли. Обърна се — раздразнена от това нахлуване на смъртта в нейното щастие, — наметна си пелерината и слезе.

Кеят бе почти пуст и колелетата на нейната кола отекваха с голям шум. Брус говореше с двама мъже и макар че й направи приятелски знак, не й се усмихна и тя забеляза, че той бе още по-уморен, отколкото по-рано. След няколко минути и тримата се качиха на един кораб и изчезнаха.

Измина четвърт час. Амбър ставаше нетърпелива. Какво можеше да го задържа през цялото това време? „От десет месеца не ме е виждал и какво прави?… Отишъл е вероятно да пие на тоя проклет кораб!“

Тя удряше нервно земята с крак и си вееше с ветрилото. От време на време изпускаше по някоя въздишка, свъсваше вежди, сетне се успокояваше. Слънцето бе залязло пурпурно над морето, подухваше слаб ветрец, който изглеждаше освежителен подир дневната топлина.

Измина половин час, преди той да се завърне, и радостното очакване на Амбър се бе превърнало в гневно настроение. Той се качи и седна тежко. Изглеждайки го косо, тя каза остро:

— Е, лорд Карлтън! Ето ви най-сетне! Дано не ви отклонявам от нещо важно.

Колата потегли.

— Съжалявам, Амбър, бях ужасно зает. Аззз…

Успокоена мигновено и засрамена от своята лошотия, защото видя очите му зачервени до кръв и капки пот, които блестяха по челото му — въпреки хладината, тя никога не го бе виждала толкова изтощен, — тя го докосна с ръка.

— Аз съжалявам, мили. Зная, че не ме накарахте да чакам нарочно. Но каква впрочем толкова бърза и тежка работа имате да свършвате? Толкова ли са глупави тези хора, че да не могат сами да разтоварят един кораб!

Той се усмихна и помилва пръстите й.

— Биха могли много добре сами да го разтоварят, и още как. Но тази плячка принадлежи на краля и бог знае, той има нужда от нея. На моряците не е платено и хората отказват да работят на вятъра, а доставчиците не дават стоките си, без да бъдат заплатени. Господи, вие не трябва да стоите три часа и да слушате такава нещастна история, която би разплакала и адвокат. Нека добавя отгоре на всичко, че тримата болни мъже починаха вчера, а освен тях имам заразени четирима други.

— И какво направихте с тях?

— Изпратих ги в болницата за чумави. Казаха ми, че вече са поставили стража и че никой не можел да напусне града без удостоверение за здравословното си състояние. Вярно ли е?

— Да. Но не се безпокойте. Имам едно за вас; взех го едновременно с моето, това на Нан и всички останали. Дори Сюзън имаше нужда от разрешително. Каква история! Улиците бяха претъпкани на половин миля около кметството. Мисля, че целият град заминава.

— Ако ги раздават така на хората, без дори да ги видят, в това няма никакъв смисъл.

Амбър направи красноречив жест с пръсти.

— За достатъчно пари биха дали удостоверение и на мъртвец. Предложих им петдесет лири за всичко и те не направиха никакъв въпрос.

Тя се спря.

— Твърде богата съм сега, знаете.

Той се бе привел, като че всичките мускули на тялото му бяха изтощени, но се усмихна.

— Наистина! Толкова ли е приятно това, колкото очаквахте?

— О, нещо повече! Господи, сега всички искат да се оженят за мене! Бъкхърст и Талбът, и не зная колко други още. Какво удоволствие е да им се изсмея в лицето!

Тя почна да се смее, мислейки за това, и в очите й се появи злобничка искра.

— Честна дума, страшно приятно е да бъдеш богат!

— Да — съгласи се той. — Предполагам, че е така.

Двамата замълчаха няколко минути, сетне той рече:

— Питам се колко време ще трае тази епидемия?

— Защо?

— Бих желал да тръгна отново по море след един месец, но хората няма да подпишат договор. И би било глупаво — та те намериха холандски кораби, чийто екипаж бе измрял до крак.

Амбър не отговори, но помисли, че епидемията никога не би могла да избере по-подходящ момент.

Когато пристигнаха в къщата й, тя се изкачи по стълбите първа, тичайки, трепереща от възбуда. Подобни мигове я възнаграждаваха за дългите дни на самотност, когато не можеше да го види. Такова диво, лудо щастие беше почти страдание, екстаз, който ви измъчва, удоволствия, които ви разбиват и изтощават; тия усещания не могат да бъдат обичайни независимо колко е истинска любовта. Те се подхранваха от самотата и очакването и разцъфтяваха напълно след влачещите се месеци на раздяла.

Тя взе ключа и отвори широко вратата, като се обърна пъргаво, за да го види.

Но той бе изкачил едва половината стълби, движейки се с тежка и бавна стъпка, смущаващо необичайна за него. Като стигна до площадката, той спря за миг, протегна ръка, сякаш да я докосне, събра сили и влезе в салона. Права, болна от разочарование, като гледаше в стената, Амбър почувства ледена тръпка по цялото си тяло. Сетне се обърна бавно и го видя как той се отпусна тежко в едно кресло. Тутакси нейното егоистично огорчение отстъпи пред чувство на ужас.

Той беше болен!

Но в същия миг, обзета от суеверен страх, тя отпъди тази мисъл разгневена, задето й бе позволила да прекоси нейния дух. „Не! — каза си тя сурово. — Не е болен! Той е само уморен и гладен. Когато си отпочине и се нахрани, ще стане такъв, какъвто беше по-рано.“

Решена да не му позволи да заподозре този предателски страх, тя се приближи с широка и весела усмивка, съблече пелерината си и я метна върху едно кресло. Той вдигна очи, отвръщайки на нейната усмивка, но изпусна неволна кратка въздишка.

— Е — рече тя, — няма ли поне да ми кажете дали харесвате моето жилище? Всичко е подредено по последна мода — и нищо английско!

Тя направи малка смешна гримаса и показа с ръка, но докато той оглеждаше, тя го наблюдаваше със скрито безпокойство.

— Очарователно е, Амбър. Простете ми, че съм тъй зле възпитан. Нека си кажа истината — много съм уморен, прекарах цялата нощ на крак.

Амбър изглеждаше облекчена. „На крак — цяла нощ! Кой не би се изморил? Той не беше болен. Слава богу! О, слава богу!“

— Имам всичко, което трябва, за да ви възвърна силите. Елате, мили, дайте ми вашата мантия и шапка, и шпагата си, така ще ви бъде по-удобно.

Тя щеше да се наведе, за да му помогне да се освободи от нея, но той я изпревари и я подаде. Слагайки всичко върху един съседен стол, тя донесе поднос с две бутилки: едната с бренди, а другата с вода. Усмихвайки се признателно, той си наля, докато тя отнесе вещите в спалнята.

— Връщам се веднага. Можем да вечеряме. Всичко е приготвено.

Тя изтича в стаята си, която гледаше към салона, и докато сменяше роклята и разпускаше косите си, разговаряше с него, като се надяваше, че умората му постепенно преминава, макар и да не личеше по външния му вид, и че той ще стане и ще дойде при нея. Но той не се помръдна, докато я гледаше, пиеше бренди и говореше много малко.

— Избрах всичко, каквото обичате за вечеря — вестфалска шунка, патица, пудинг с бадеми и шампанско. От войната насам мъчно се намират френски вина. Господи, не зная как ще променим стила си на живот, ако бъдем във война с Франция! Възможно ли е, как мислите? Бъкхърст, Седли и другите казват, че е сигурно…

Тя говореше бързо, за да предпази и двамата от задълбочаване. Изчезна за миг, после се появи по домашна роба от бяла коприна и сребърни чехли.

Насочи се бавно към него, зелените очи на Брус потъмняха като дълбока вода. Той изпи остатъка от брендито, стана и макар че бяха един срещу друг, не направи дори опит да я докосне. Амбър очакваше с пресекнат дъх, но тъй като той се обърна отново към бутилката, тя каза намусено:

— Ще сложа яденето.

Като прекоси столовата, тя влезе в кухнята, където прислужникът, донесъл вечерята, бе оставил супата да ври бавно върху горещата пепел на огнището. Когато сервира, започнаха да се хранят и макар че правеха похвални усилия да го поддържат, разговорът вървеше мудно.

Брус заяви, че вечерята е отлична, но ядеше бавно и очевидно нямаше никакъв апетит. Накрая остави вилицата си.

— Съжалявам, Амбър, но не мога повече! Не съм гладен!

Тя стана и се приближи до него, тъй като страхът й изведнъж се усили. Не, той нямаше уморен вид, изглеждаше действително болен.

— По-добре да поспите, мили. След като сте били цяла нощ на крак, вие…

— Амбър, безполезно е да се лъжем! Хванал съм чума. В началото мислех, че е просто поради безсъние. Но имам много от признаците, подобни на тия у другите: липса на апетит, главоболие, замайване, изпотяване и започвам да чувствам напъни за повръщане.

Той остави кърпата си, отмести креслото и се изправи с мъка на нозете си.

— Боя се да не бъдете принудена да заминете сама, Амбър.

Тя го погледна твърдо.

— Не ще замина без вас, Брус, и вие знаете това. Уверена съм обаче, че това не е чума. Не е възможно. Вие сте здрав и силен. След една хубава спокойна нощ зная, че ще се почувствате по-добре.

Той се усмихна леко, но поклати глава.

— Не, боя се, че грешите. Моля се богу просто да не съм ви заразил. Затова не ви целунах. Страхувах се…

Той погледна наоколо.

— Къде са мантията и шапката ми?

— Няма да излизате оттук. Ще останете при мене. Господи! Колко пъти съм се чувствала също тъй зле, както вие в тоя момент! И на другия ден пак на крак. Да имаш главоболие не значи, че си хванал чума! Ако се почувствате по-добре утре сутринта, ще заминем, ако сте болен — ще се грижа за вас.

— Амбър, мила моя… Не мислете, че ще позволя! Мога да умра в…

— Брус! Замълчете! Ако действително сте болен от чума, ще ви лекувам и ще оздравеете. Леля Сара ме е научила как се лекуват болни.

— Но болестта е заразна и рискувате да я пипнете. Тя е изобщо фатална. Не, мила моя, ще вървя. Дайте ми шапката и мантията… Ако обичате.

Той се обърна и изражението на безпокойство и гняв, което той напразно се мъчеше да скрие, се четеше ясно. Лицето му бе окъпано в пот, капките се стичаха по страните му и той вървеше като пиян. Мускулите му не го слушаха; усещаше над очите си мъчително главоболие, както и глуха болка в гърба, слабините и нозете. Обзе го тръпка и той се разтресе от нея и от напън за повръщане.

Амбър го улови за ръката, твърдо решена да го задържи при себе си, дори с цената на някой юмрук, който да го повали. Защото тя знаеше, че излезеше ли, той ще бъде задържан за пиянство — такива грешки ставаха често — или най-малкото ще бъде отведен в някоя болница за чумави. Ако той бе наистина болен — което тя повярва най-сетне, — щеше да се грижи за него.

— Легнете за момент върху канапето до огъня и си починете, докато ви приготвя билков чай. Не можете да направите нито крачка при това състояние. Ще се почувствате по-добре сетне, уверявам ви, ще бъде готово след минутка.

Тя го хвана за ръката и подкрепян от нея, той прекоси стаята, за да отиде до огъня. Видимо той не искаше да остане, но ставаше все по-неспособен да вземе някакво решение; от минута на минута се чувстваше все по-слаб и объркан. Той падна върху канапето, като въздъхна дълбоко и затвори очи. Трепереше и въпреки че беше студено, дрехата му бе мокра от пот. Амбър го остави и изтича бързо до стаята си, откъдето донесе една сатенена покривка, която метна върху него.

Уверена вече, че той не ще може да стане и вероятно ще заспи, тя отиде бързо в кухнята и почна да рови в пакетите с билки, събрани от Нан. Сложи от всяка по една щипка в чайника: латинка, троскот и киселец против повръщането; ружа и тучница против треската; кукуряк, беладона, индийски нард против главоболието. Всяка билка беше брана според законите на астрологията, под определено планетарно влияние, и тя имаше голяма вяра в действието им.

Амбър наля гореща вода в чайника и го окачи на веригата, но огънят бе почти загаснал и тя хвърли няколко дървета и въглища от кофата и коленичи, да духа. Скоро огънят пламна висок и силен, а тя изтича веднага в салона, за да се увери, че той е добре, тъй като не чуваше никакъв шум.

Брус се бе опънал в целия си ръст, но сатенената покривка беше паднала. Със затворени очи и сгърчено лице, той се мяташе непрекъснато. Когато се наведе над него, за да го припокрие, той я погледна и ненадейно я стисна силно за китката и рязко я дръпна.

— Какво правите?

Гласът му беше дебел и дрезгав, думите се заплитаха една в друга. Сиво-зелените ириси на очите му лъщяха, очните ябълки бяха червени от прииждащата кръв.

— Казах ви да си отидете. Хайде, изчезвайте!

Последните думи той почти изкряска и отблъсна яростно ръката й.

Амбър бе много изплашена, страхувайки се да не е загубил разсъдъка си, но се помъчи да отговори спокойно и сериозно:

— Приготвям ви чай, Брус; ще бъде готов след минутка. Ще можете да заминете после. Но засега лежете спокойно и почивайте.

Той, изглежда, се съвзе напълно:

— Амбър, моля ви! Моля ви се, заминете и ме оставете сам! Аз ще умра навярно утре и вие ще се разболеете на свой ред, ако останете.

Той започна да се надига, но тя го блъсна назад и той падна в безсъзнание на възглавницата. „Във всеки случай — рече си тя — аз съм по-силна от него. Той няма да замине.“

Тя почака малко, надвесена угрижено над него, но той лежеше съвсем спокоен. Бързо и на пръсти излезе от стаята. Бе тъй разстроена, че ръцете и коленете й трепереха. Взе чайника, но го изтърва и той падна с трясък, който накара сърцето й да подскочи. Когато се наведе да го вдигне, долови шум в съседната стая.

Със събрани поли, тя се затече в стаята и намери Брус застанал прав по средата да гледа неясно и объркано на всички страни. Втурна се с вик към него:

— Брус, какво правите?

Той я погледна недоверчиво и вдигна ръка, за да я блъсне, измърморвайки някаква ругатня. Амбър се вкопчи в него, но той я удари тъй силно, че тя едва не загуби равновесие. Отстъпвайки, тя се улови за него и го повлече със себе си. Той се залюля, опита да се задържи, сетне и двамата се строполиха на пода; Амбър наполовина затисната под него. Той остана така, проснат, неподвижен, с отворени уста и очи и в безсъзнание.

Амбър остана за миг зашеметена, сетне изпълзя изпод него и се надигна. Хвана го за плещите и се помъчи да го изтегли към спалнята, но той бе по-висок от нея и много по-тежък и тя трудно би могла да го помръдне. Теглеше и тикаше с всички сили, като се разплака от ужас и отчаяние, когато си спомни, че Темпист и Джеремая бяха навярно горе, на петия етаж.

Амбър се обърна, изтича по задното стълбище и се втурна в стаята им, без дори да съобрази да почука на вратата. Двамата мъже се бяха облегнали на прозореца, пушейки лулите си. Те я изгледаха изумени.

— Темпист, Джеремая! — извика тя. — Елате с мене!

Обърна се и изхвръкна също тъй бързо от стаята и надолу по стълбите все едно се плъзгаше. Двамата мъже загасиха лулите си и я последваха през кухнята и столовата до салона, където завариха Брус прав, разкрачен, за да пази равновесие, с леко потръпващи рамене. Амбър изтича и застана пред него, последвана от двамата мъже, които останаха обаче на известно разстояние, наблюдавайки го с колебание. Брус направи крачка напред, гледайки заплашително ту единия, ту другия, сякаш за да си проправи път. Приличаше на човек, напил се до степен да се търкаля по земята.

Амбър го гледаше като хипнотизирана и когато той мина край нея, се отстрани неволно, за да му направи място, с протегнати ръце, тъй като той изглеждаше, че може всеки миг да се строполи на пода. Но тя не го докосна. Прекрачвайки прага, той прекоси коридора, достигна до площадката и се спря за миг пред стълбите, подобно на колос, който съзерцава празното пространство. После слезе едно стъпало, сетне друго, но внезапно изръмжа и се олюля, мъчейки се да се улови за преградата. Амбър извика и двамата мъже се притекоха точно на време да го задържат и да му попречат да се строполи по стълбите с главата напред. Подкрепян от тях, той се остави да бъде завлечен обратно в апартамента е овесена на гърдите глава, почти в безсъзнание.

Амбър ги поведе към спалнята, откри леглото и им направи знак да го положат върху белите копринени чаршафи. Веднага се залози да му събуе обувките и чорапите, които бяха, забеляза тя, с особен жълтеникав цвят от потта и миришеха много силно и неприятно, миризма, която му бе иначе чужда. Тя отвърза пояса му и се готвеше да го съблече, когато си спомни за присъствието на Темпист и Джеремая. С поглед през рамо тя установи, че те я наблюдаваха побледнели, с разширени от ужас очи. Те бяха току-що разбрали, че са докоснали и пренесли не пиян човек, а един чумав.

— Излезте — промълви тя, разгневена от изписания ужас по лицата им.

Слисани, без да изрекат дума, те излязоха бързо навън, като треснаха шумно вратата.

Ризата на Брус бе измокрена дотолкова, че лепнеше на кожата. Амбър вдигна полите на дрехата си, които се влачеха по земята, за да го изтрие и изсуши. Разсъблече го, зави го и махна възглавницата изпод главата му, защото знаеше, че не си служеше с нея. Той лежеше сега спокоен, само от време на време измърморваше някакви непонятни думи.

Остави го сам и отиде в кухнята. Водата за чая не беше още кипнала; докато чакаше, прегледа бюфета, за да види с какви провизии разполага. Понеже поръчваше винаги ядене отвън, тя намери само няколко сладкиша с портокал, купа череши, две или три бутилки вино и една с бренди. Пресметна наум какво й липсва, докато наблюдаваше мехурчетата в течността и се ослушваше за най-малкия шум. Накрая свали чайника и наля течността в един метален съд. Отварата от билки отделяше отвратителна миризма, но тя обви дръжката с кърпа и отиде в спалнята.

Брус лежеше. Облегнат на лакътя си, той я видя, когато влезе. Тя забеляза, че бе току-що повърнал на пода. Имаше смиреното и смутено изражение на дете, което е извършило пакост. Болестта го унижаваше. Той искаше, види се, да й каже нещо, но само падна изнурен в леглото. Амбър бе чула да се говори за люде съвършено здрави сутринта, които умирали през нощта от чума, но досега не вярваше, че е възможно една болест да напредне тъй бързо.

Чувството за нейната собствена безпомощност я погълна изведнъж.

Сара я бе научила как да лекува заболял от треска или от дребна шарка, как да постъпи при изгаряне или при стомашни болки, но чумата беше тайнствена болест, странна и злокобна. Някои казваха, че идвала от земята като отровно изпарение, проникваща през всички пори на кожата и която се предаваше следователно чрез пряк досег. Но никой не знаеше, нито претендираше, че познава действителния й произход, защо тя се превръщаше понякога в епидемия, нито как се лекува тази болест. При все това Амбър чувстваше, че й е необходима известна помощ и съвети.

На колене тя се залови да избърше повърнатото с ризата на Брус. „Ще изпратя Джеремая да повика лекар — каза си тя. — Той ще знае все нещо повече от мене.“

Когато се опита да накара Брус да отпие малко от чая, той я блъсна, като измърмори с надебелял глас:

— Вода… Жажда! Адска жажда!

Той прокарваше езика си по устните, сякаш искаше да ги овлажни. Амбър видя, че този език беше подут и с червен връх.

Тя донесе кана с прясна вода от кухнята и той изпи три пълни чаши, поглъщайки ги така жадно, като че ли никога не би се заситил. След това, въздишайки дълбоко, той легна отново на леглото и остана спокоен. Като видя това, Амбър се изкачи още веднъж до таванската стая и почука на вратата на прислугата. Почака нетърпеливо няколко секунди и като не получи отговор, влезе.

Нямаше никой. Няколко измърсени дрехи лежаха на земята, но старият шкаф с разтворени капаци беше празен, както и чекмеджетата на един скрин. Те бяха заминали!

— Нещастници! — прошепна Амбър. — Проклети да са тия неблагодарни идиоти!

Отново слезе тичешком, защото се страхуваше да остави Брус сам, макар и за минута.

Той лежеше в същото положение, шавайки непрестанно, шепнейки несвързани думи. Но беше невъзможно да го разбере, изглеждаше, че бълнува. Постави му студен компрес на челото, опъна чаршафа и покривките, които вече бяха в безпорядък, и обърса потта, която обливаше постоянно лицето му. След това започна да чисти стаята, подреди нещата си, простря бельото на Брус върху столовете, за да се изсуши, донесе един леген, в случай че би имал отново пристъп на повръщане, и едно сребърно нощно гърне. Постоянно се занимаваше с нещо, за да няма време за размисли.

Беше около десет часът, улиците бяха спокойни; чуваше се само преминаването на някоя кола или песента на някое момче факлоносец. След миг чу нощния пазач, който минаваше, като подрънкваше със своя звънец:

— Десет часът мина, в хубавата лятна нощ всичко е добре!

Два или три пъти Брус бе обземан от напъни за повръщане и тя се притичваше да държи легена и да му помогне да седне, покривайки гърдите му с чиста бяла ленена кърпа. Накрая той повърна още веднъж. След това поиска да стане, но тя го накара да лежи и донесе нощното гърне. Тя забеляза тогава една лека червена подутина, показваща на дясната му слабина началото на чумната инфекция. Цялата и надежда угасна.

XXXIV

Нощта изтече невероятно бавно.

Преди да подреди стаята и да донесе вода в голямата кана, която беше в кухнята, тя си изми лицето, изчисти зъбите си и грижливо се среса. Накрая измъкна малкото походно легло и се изтегна на него. Но някакво чувство на вина я преследваше и всеки път, когато се унасяше в сън, скачаше с ужасната мисъл, че нещо се е случило на Брус.

Когато обаче се надигаше да го види, той беше все в същото положение, неспокоен, произнасящ несвързани думи, със смръщено лице, изразяващо някакво неспокойно раздразнение. Дали беше в съзнание, тя не можеше да разбере, защото, ако и да бяха очите му полуотворени, не изглеждаше да вижда, нито да чува, когато тя се обръщаше с думи към него, нито дори си даваше сметка за нейното присъствие. Към средата на нощта изпотяването престана, кожата му стана суха и лъскава, а лицето и вратът — силно червени. Пулсът беше бърз, дишането запъхтяно и от време на време той леко покашляше.

Към четири часа започна да се развиделява и Амбър реши да стане, макар че очите я боляха и се чувстваше замаяна от умора. Намъкна ризата си, една фуста върху нея, облече роклята, която носеше вечерта, без да може да я стегне напълно, без да си сложи корсет, обу без чорапи едни обуща с висок ток. След това прекара бързо няколко пъти гребена по косата си и се изми. Но не си сложи нито пудра, нито бенки. За първи път външността й нямаше никакво значение.

Стаята смърдеше, защото всички прозорци бяха затворени. Амбър не се страхуваше от нощния въздух, но тя споделяше народното поверие, че проветряването е фатално за болния. Суеверно вярваше в селската поговорка, че при сериозна болест смъртта не може да проникне в къща, чиито врати и прозорци са затворени и заключени. Въздухът беше гъст и тежък, изпълнен с някаква миризма, чиято сила тя усети едва когато отвори вратата, която водеше за салона, и вдъхна свеж въздух. След това запали огън в спалнята и хвърли в него шепа сушени билки.

Амбър оправи и прибра походното легло, след това, като се убеди, че Брус изглежда по-спокоен, взе кофите с нечиста вода и слезе да ги опразни и изплакне в малкия заден двор. Отиде още два пъти да донесе прясна вода. Отдавна вече бе забравила колко мъчителни и досадни са и най-простите домакински задължения.

Брус продължаваше да изпитва силна жажда и макар че тя му даваше чаша след чаша с вода, нищо не я уталожваше; скоро почна да ги отблъсква. Повърна много пъти с такава сила, сякаш вътрешностите му се разкъсваха. Излизаше от това състояние окъпан в пот, съсипан, все така в безсъзнание. Амбър, която му поднасяше кофата и го поддържаше, го наблюдаваше с ужас и съжаление. В нея се надигаше някакъв луд бяс.

„Той ще умре! — си казваше тя, като държеше легена под брадата му и като му помагаше да се изправи. — Ще умре, зная! О, тази мръсна скапана чума! Защо е дошла? Защо е пипнала него? Защо трябва да бъде той един от ония, той, а не друг!“

Той се отпусна върху възглавниците, а тя изведнъж се хвърли върху него и впи пръсти в ръцете му, безполезни, но още твърди и силни, с очертаващи се под мургавата му кожа мускули. Заплака, като го притискаше към себе си с всичка сила, сякаш решена да го предпази от смъртта. Шепнеше името му, откъслечни проклятия и нежни думи. Нейните конвулсивни ридания ставаха все по-силни и диви, докато изгуби възможност да се владее.

Тя бе измъкната от тая бездна на егоистична безнадеждност от Брус, чиито пръсти, дърпайки косите й, я накараха да повдигне глава. Тя го погледна с обляно в сълзи лице, с любопитно удължени очи. Обзета от срам и угризения, тя го гледаше, питайки се отчаяно какво ли е казала и дали той я беше чул.

— Амбър…

Езикът му бе толкова подут, че изпълваше почти цялата му уста и беше покрит с белезникав слой, докато краят му беше останал червен и лъскав. Погледът му беше угаснал, но за първи път от дълги часове той я бе познал: свиваше вежди в отчаяно усилие да събере мислите си и да ги изрази.

— Амбър… защо… защо… не сте… заминали!

Тя го погледна тъжно, като животно, уловено в примка.

— Тръгвам, Брус, тръгвам. Ей сега.

Пръстите й се разтвориха върху завивката, дръпнаха се малко назад, но тя не можа да стане.

Той пусна косите й, въздъхна дълбоко и главата му се отпусна встрани.

— Господ… да ви пази… Тръгвайте… докато…

Фразата завърши в някакво забъркване и той остана относително спокоен, мърморейки постоянно непонятни думи.

Бавно, предпазливо тя се отстрани искрено изплашена, защото беше чувала ужасните истории за болните от чума, обхванати от лудост. От облекчение я беше избила пот, когато най-после можа да стане и да се отдалечи от него. Вече не плачеше и смяташе, че за да му бъде полезна, във всеки случай трябва да запази спокойствие. Така би могла да стори и невъзможното, за да облекчи страданията му, и да моли бога той да не умре.

Амбър се залови решително за работа.

Изми лицето и ръцете му, среса го — той беше без перука, когато го видя на пристанището, подреди леглото и му постави нов студен компрес на челото. Устните му бяха сухи и напукани от треската; намаза ги с помада. След това донесе чисти кърпи и събра всичкото измърсено бельо в една голяма чанта, макар че никоя перачка нямаше да се съгласи да се заеме с него, ако станеше известно, че в жилището върлува чума.

Към шест часа улицата се оживи. Насреща един чирак вдигна капаците на малката бакалница, мина кола и Амбър чу познат глас:

— Млекарката минава!

Тя отвори бързо прозореца.

— Чакайте! Ще купя!

Като хвърли бегъл поглед към Брус, тя взе дребни пари от тоалетката, изтича в кухнята, откачи едно гърне и бързо слезе.

— Един галон, ако обичате!

Девойката, розова и сияеща от здраве, беше една от ония селянки, които идваха всеки ден от Финсбъри или от Клеркенуел. Тя се усмихна на Амбър, наливайки прясното топло мляко.

— Днес ще бъде пак горещо — каза тя, за да подеме разговор.

Амбър, която надаваше ухо, за да чуе какво правеше Брус — тя беше оставила прозореца полуотворен, — отвърна с разсеяно движение на глава. В тоя момент някакъв звън като от търкаляне изпълни въздуха. Това беше клепало за умряло, което прозвънтя три пъти. Някъде в енорията един човек умираше и тия, които го чуваха, трябваше да се помолят за упокоение на душата му. Амбър и млекарката размениха по един изплашен поглед и затваряйки очи, прошепнаха по една молитва.

— Струва три пенса, мадам — каза младото момиче и Амбър видя, че то гледаше с недоверие черната й рокля.

Тя плати, взе тежкия съд и се отправи към къщата. На прага се обърна:

— Ще дойдете ли утре?

Момичето, нарамило своя товар, се беше вече отдалечило.

— Не, мадам, утре не. Не ще идвам в града известно време. Знае ли човек кой ще остане здрав в това време.

И отново обгърна Амбър с поглед.

Амбър влезе. Тя намери Брус както го беше оставила, но едва-що влязла, и той започна отново да повръща, като се помъчи да седне. Тя остави съда и изтича към него. Очите му не бяха вече налети с кръв — напротив, бялото беше станало жълто, и те бяха дълбоко хлътнали в орбитите. Очевидно бе изгубил всяка представа за реалността, надали виждаше или чуваше нещо. Шаваше и се движеше само инстинктивно.

По-късно тя направи още покупки. Сирене, масло, яйца, една зелка, чесън, ряпа, марули, подсладен хляб, сланина и малко плодове.

Тя пи мляко и завърши с парче студена патица от вечерта, но когато предложи храна на Брус, той не отговори. Опита да му поднесе чаша с мляко до устните, но той я отблъсна. Не знаеше дали да настоява да се храни и реши, че би било по-добре да се посъветва с лекар; надяваше се, че ще види да мине някой пред къщата, защото те носеха обикновено бастуни със златна топка, за да ги отличават. При толкова хора, които ги викаха навсякъде, не можеше да не забележи някого. А се боеше да остави Брус за известно време, за да отиде сама да потърси.

Но когато най-сетне забеляза, че в повръщаното има кръв, тя се изплаши и реши да не чака повече.

Като прибра ключовете, тя излезе от къщи и изтича по улицата към мястото, където си спомняше, че бе виждала лекарска табела, проправяйки си път през тълпата от носачи, продавачи и някоя и друга домакиня. Една минаваща кола вдигна такъв облак прах, че тя усети песъчинките в устата си. Някакъв чирак й направи нахален комплимент, което й напомни, че роклята й беше разкопчана, а мръсен стар просяк с ръце и лице, покрити със струпеи, посегна да я хване за полите. Тя подмина три къщи, на които имаше червен кръст и пазач пред всяка от тях.

Стигна до мястото съвсем задъхана и със силни болки в гърдите и удари нетърпеливо с чука по вратата. Понеже никой не се обади, тя почука още няколко пъти, почака още малко и се приготви да си отива, но една жена отвори. Тя държеше на носа си помаден тампон и погледна Амбър с подозрителен вид.

— Къде е докторът? Искам да го видя веднага?

Жената отвърна студено, сякаш подразнена, че изобщо е дошла:

— Доктор Бартън е по прегледи.

— Като се върне, помолете го да дойде веднага в къщата с надпис „Сините пера“, Сейнт Мартин лейн на ъгъла…

Като вдигна ръка, тя показа сградата, обърна се и се затича обратно, като притискаше с ръка острата болка, която я пробождаше отляво. Но за нейно голямо успокоение Брус — който беше повърнал още веднъж с все повече кръв — бе отхвърлил завивките, но самият той не помръдваше.

Зачака нервно доктора. Повече от сто пъти се наведе от прозореца, проклинайки неговото закъснение. Беше вече следобед, когато той се появи и тя изтича да го посрещне долу на стълбите.

— Слава богу! Бързо!

Той бе стар, уморен мъж, който пушеше лула и я изгледа безизразно.

— Бързането не помага, мадам.

Тя се обърна и го изгледа гневно, ядосана, че очевидно той не считаше този пациент от особена важност. Все пак бе успокоена, че дойде. Щеше да й каже как е Брус и какво трябваше да направи за него. Тя споделяше обичайният скептицизъм на народа по отношение на лекарите, но в тоя миг би приела като евангелско слово и най-безполезните от предписанията на сетния шарлатанин.

Тя пристигна много преди него пред леглото и го видя да влиза бавно, като го следеше внимателно с големите си неспокойни очи. Брус беше сега в кома, макар че се движеше постоянно и шепнеше непрекъснато. Доктор Бартън се спря на няколко крачки от леглото и постави кърпичка на носа си. В продължение на една минута той наблюдаваше болния, без да каже нещо.

— Е, добре? — запита Амбър. — Как е той?

Докторът сви леко рамене.

— Госпожо, вие ми задавате въпрос, на който не мога да отговоря. Аз не зная нищо. Има ли бубон?

— Да, от последната нощ.

Тя отметна покривката така, че да може да се види подутата слабина на Брус, там вече имаше оток приблизително колкото половин топка за тенис.

Кожата отгоре беше червена, опъната и лъскава.

— Имате ли впечатление, че много го боли?

— Аз го докоснах веднъж случайно и той нададе ужасен вик.

— Образуването на бубон съставлява най-болезнената фаза на болестта. Но ако не се появи, болният рядко оживява.

— В такъв случай ще оживее ли, докторе? Ще бъде ли по-добре?

Очите й светнаха.

— Госпожо, нищо не мога да ви обещая. Не зная! Никой не знае. Трябва просто да допуснем, че не разбираме нищо, че сме безсилни. Понякога се умира за един час, понякога това трае с дни. Смъртта е в някои случаи много лека, без нито една конвулсия, а друг път — ужасна агония. Силните и здравите са също уязвими, както слабите и крехките. Какво му давате да яде?

— Нищо! Той отказва всичко, каквото му предложа. И повръща така често, че от храненето не би имало никаква полза.

— Не пречи, трябва да се храни. Насилвайте го и му давайте често да взема по нещо, на всеки три или четири часа. Давайте му яйца, бульон, горещо вино. И го дръжте колкото е възможно на по-топло. Увийте го с всички завивки, с които разполагате, и не го оставяйте да се развива. Стоплете тухли за краката му и ако имате глинени стомнички, използвайте ги. Накладете силен огън и го поддържайте. Той трябва да се изпотява колкото е възможно повече. Направете лапа за бубона — от смокини, оцет и мед, ако имате, със среда от хляб и много горчица. Ако поиска да я махне, забинтовайте я. Докато абсцесът не се отвори и не изтече, изгледите за излекуване са слаби. Дайте му силно средство за повръщане, например антимон в бяло вино, и му направете промивка. Това е всичко, което мога да ви кажа. А вие самата, госпожо, как се чувствате?

— Много добре, като изключим умората. На крака съм през по-голямата част от нощта.

— Ще съобщя в енорията и оттам ще ви пратят болногледачка, за да ви помага. Като предпазна мярка препоръчвам ви да направите смес от хвойнови зърна с оцет и да опушвате много пъти през деня.

Той се отправи към вратата и Амбър, без да отдели очи от Брус, го последва.

— А, да не забравя, госпожо, ще направите добре да скриете всички ценни предмети, които имате, преди да е дошла болногледачката.

— Господи! Каква ли жена ще ми изпратят?

— Енорията е принудена да приема доброволки — ние разчитаме малко на тях — и ако някои са наистина честни, истината ни налага да кажем, че повечето не са.

Той беше стигнал до преддверието и преди да излезе, каза:

— Ако характерните признаци на болестта се появят, предупредете клисаря да бие клепалото. В такъв случай не може да се направи нищо повече.

Докато говореше, камбаната удари два пъти — за жена.

— Божието отмъщение лежи върху нас, наказание за нашите грехове. Хайде, сбогом, госпожо!

Амбър се върна и незабавно се залови за работа, защото, макар и уморена, беше по-добре да е заета, а и всичко, което правеше за него, я изпълваше с радост и удовлетворение.

Напълни съдове с гореща вода и донесе няколко покривки от детската стая; отначало той я отблъскваше, но тя всеки път търпеливо го покриваше отново — пот течеше по бузите му, а чаршафите се мокреха непрекъснато. Огънят пращеше, тя го усилваше и в стаята бе толкова топло, че Амбър махна фустата си и свали роклята. Коприната лепнеше по тялото й.

Накара го да изпие лекарството за повръщане и без да чака резултат, направи и промивка. Това бе мъчителна и трудна работа, дори неприятна, но Амбър правеше всичко необходимо по най-добрия начин и без да се оплаква. След това почисти стаята, изми ръцете си и отиде в кухнята, за да приготви лапа със синапено семе и питие от топло мляко, захар, подправки и бяло вино.

Той се остави да му сложи лапата, без да негодува. Успокоена, че не му е причинила болка, тя се върна да довърши млечната каша.

Опита на вкус и прибави още малко канела. Наистина сега беше добре! Изсипа всичко в голям съд и се приготви да го отнесе в спалнята. В тоя момент чу вик, който смрази кръвта й, а след него — шум от силен удар и ужасно тракане.

Остави бързо съда на бюфета и изтича в стаята. Той беше паднал на земята. Опитвайки се да стане, беше съборил нощната масичка.

— Брус! — изкрещя тя.

Но той не беше на себе си. Изправи се бавно и се устреми към малкия прозорец, който бе забравила отворен. Амбър се изпречи пред него, хвана един свещник от скрина и в момента, когато той поставяше крака си върху перваза, му нанесе силен удар. Смътно долови, че на улицата имаше хора, които наблюдаваха сцената. Чу как една жена изрева.

Той се олюля от удара и започна бавно да се смъква, а тя го обгърна с ръце, полагайки отчаяни усилия да го накара да легне на леглото. Но Брус беше много тежък и се изхлузваше на земята. Като разбра, че така не би могла да го повдигне, тласна го силно и той падна напряко върху леглото, повличайки и нея. Амбър стана бързо и хвърли една покривка върху него, понеже беше гол и изпотен. С теглене и дърпане, като проклинаше от страх и гняв, тя успя да го намести на леглото и съвършено изтощена и трепереща се отпусна на един стол.

Наблюдавайки го, тя забеляза струйка кръв, която криволичеше от неговия тил и с мъка се изправи, избърса нараненото с памук и студена вода и като раздра една чиста ленена кърпа, превърза раната на главата му.

„По дяволите тая болногледачка! — мислеше тя ядосано. — Защо не идва?“ И Амбър сложи отново лапата на мястото й и смени горещата вода в стомничките, защото бяха започнали да изстиват.

На връщане в кухнята тя надигна гърнето с мляко. Това било, казват, укрепително и в продължение на една минута се почувства по-добре. Сложи гърнето обратно и избърса уста с опакото на ръката си. „Ако тази проклета жена благоволеше да дойде — си каза тя, — аз бих могла може би да поспя. Ще умра без сън.“ Чувстваше се напълно отпаднала и в продължение на няколко минути бе действително неспособна да направи и най-малкото движение или да пристъпи. След това й попремина, не че бе по-малко уморена, но се почувства отново в състояние да действа.

Изминаха няколко минути, преди Брус да дойде в съзнание; след това той стана още по-подвижен и по-буен. Мяташе се и се хвърляше, като събаряше покривките. Гласът му бе висок и гневен и въпреки че не разбираше много от онова, което казваше, тя знаеше, че той непрекъснато ругае. Едва бе успяла да го накара да пийне малко мляко, когато с едно неочаквано обръщане на ръката той отпрати гърнето на земята.

Най-сетне изглеждаше, че се е поуспокоил, и тя взе перо и хартия и седна на масата до леглото, за да пише на Нан. Беше трудно, защото искаше да й каже истината, но без да я изплаши много, и това й отне половин час, изписвайки старателно думите, правейки няколко чернови, преди да хареса написаното. Сетне изсуши мастилото и запечата писмото с голям печат от позлатен восък. Взе един шилинг, отиде към прозореца и го отвори, надявайки се да намери някое минаващо момче по улицата, което би се съгласило да пусне писмото в пощата срещу монетата. Нан щеше да заплати пощенската такса при получаване на писмото.

Небето ставаше бледо и първите звезди започнаха да се появяват. Нямаше вече много хора навън, но Амбър видя един младеж, който ходеше по средата на улицата със запушен нос, когато минаваше край къщата й.

Тя хвърли бегъл поглед долу и видя един пазач на пост до стената с алебарда на рамо. Това означаваше, че на вратата беше нарисуван червен кръст и че те, двамата, бяха затворени вкъщи за четиридесет дни и четиридесет нощи, та ако ще и да умрат. Няколко дни по-рано тя би била ужасена от това, сега приемаше факта с безразличие.

— Пазач!

Извика го тихо. Той се отдели от стената и погледна нагоре.

— Бихте ли желали да дадете това писмо на някого, за да го предаде на пощата? Ще ви дам един шилинг за безпокойството.

Той направи утвърдителен знак с глава; тя му хвърли писмото и монетата и затвори прозореца. Но остана един момент права, наблюдавайки дърветата и небето като затворница. След това се върна и още един път оправи завивката на Брус.

Беше около девет часът, когато болногледачката пристигна. Амбър чу, че някой говореше долу с пазача, след това се почука на вратата. Взе един свещник и излезе да я въведе.

— Защо идвате толкова късно? — запита тя. — Докторът каза, че ще ви прати още рано следобед?

— Току-що напуснах последния си болен, мадам, а и той не бързаше да свърши.

Амбър изкачи стълбата пред нея, държейки свещта високо, за да осветява, но старата жена, силно задъхана, се качваше бавно, като обгръщаше с длани колене на всяка стъпка, за да се подкрепя. На площадката Амбър се обърна и я изгледа. Туй, което видя, не беше никак насърчително.

Беше жена на около шестдесет години, доста дебела, с кръгло и меко лице, заострен нос и уста почти без устни. Носеше жълтеникава перука, разрошена, поставена напреки на главата, и рокля от тъмночервено кадифе, мръсна и изтъркана, която откриваше отпуснати рамене и стягаше грамадна мека гръд. При това тя вонеше на граниво и спарено.

— Как се казвате? — я запита Амбър, когато тя съвсем задъхана се изкачи догоре.

— Спонг, мадам, госпожа Спонг.

— Аз съм мадам Дейнджърфийлд. Болният е тук.

Тя влезе в стаята и госпожа Спонг я последва, клатейки се лениво, като не изпускаше със сините си глупави очи нито една подробност от чудесната мебелировка. Дори не погледна към Брус, докато отчаяната Амбър не й каза:

— А сега?

Тя подскочи леко, като изписа на лицето си празна и глупава усмивка, откривайки няколко почернели корена от зъби.

— О! Това е болният!

Тя го погледна за миг.

— Няма добър вид, нали?

— Не — отсече Амбър, сърдита и разочарована от тази стара идиотка. — Вие болногледачка ли сте или не? Кажете какво трябва да се прави? Как мога да го спася? Аз изпълних всички предписания на доктора…

— Щом като сте направили всичко, мадам, което докторът ви е казал, какво повече от това.

— Но как го намирате? Вие, която сте виждали и други болни. Как ви изглежда той в сравнение с тях?

Спонг го гледа една минута, смучейки зъбите си.

— Мадам — каза тя най-сетне, — имаше някои, които бяха по-зле. Други по-добре. Но ако говорим искрено, няма добър вид. А сега, мадам, нямате ли малко храна за една бедна, гладна, стара жена? На последното място, гдето бях, нямаше нищо за ядене. Кълна ви се, че…

Амбър я погледна с отвращение, но понеже Брус започваше да повръща пак, побърза да му поднесе легена, като показа с другата си ръка кухнята.

— Ей там!

Тя се чувстваше по-изморена от всякога и напълно обезсърчена. Тази ужасна, отвратителна старица не й беше никаква помощ. Не би й позволила никога да се докосне до Брус, а пък и самата тя не изпитваше желание да се приближи до него. Това, на което Амбър се надяваше, беше да я накара да бди тая нощ при Брус, за да може да поспи малко. На другия ден щеше да я изпрати и да потърси по-добра болногледачка.

Измина половин час, без да чуе и звук от Спонг. Най-после, разгневена, тя отиде да я търси и намери своята хубава чиста кухня разхвърляна и мръсна. Шкафът за храна беше разтворен, едно счупено яйце се търкаляше по земята. Пушеният бут беше сериозно намалял и липсваше четвъртината от буцата сирене. Спонг се обърна и я изгледа учудено. Тя държеше парче пушен бут в едната си ръка, а в другата — бутилката шампанско, която те бяха отворили последната нощ.

— А сега — каза Амбър иронично — надявам се, че не ще умрете от глад тука!

— Не, мадам — съгласи се Спонг. — Аз обичам винаги да се грижа добре за високопоставени хора. У тях, нали знаете, има повече за ядене!

— Отивайте в стаята и наглеждайте негово благородие. Аз ще му приготвя да хапне нещичко. Извикайте ме, ако се открие или поиска да повръща… но не правете нищо сама.

— Та това е благородие? А вие, и вие сте също ваше благородие, разбира се?

— Гледайте си работата и отивайте там. Хайде!

Спонг повдигна рамене и се подчини. Със стиснати зъби и смръщени вежди, Амбър започна да приготвя храната. Беше успяла да го накара преди няколко часа да изгълта една купа от снощната супа. Раздразнен, че е обезпокоен, той я изруга и се опита да блъсне лъжицата, но тя бе упорита. След четвърт час той отново повърна.

Този път бе толкова обезсърчена, че докато му държеше легена, заплака. Спонг не изглеждаше никак загрижена. Настанена в едно кресло, на пет-шест крачки от леглото, тя допиваше виното и предъвкваше останалото от студената патица, като хвърляше костите през прозореца и разменяше срамни закачки с пазача; Амбър забеляза всичко това на връщане от кухнята.

— Да не сте посмели да отваряте повече тоя прозорец — кресна тя и го затръшна. Спонг подскочи. — Къде се намирате?

— Господи, мадам, не съм направила нищо лошо на господина.

— Правете туй, което аз казвам, и не отваряйте вече прозореца, че ще се каете. Мръсна стара идиотка! — процеди тя през зъби.

След това тя отиде да измие съдовете и да постави кухнята в ред.

Сара Гудгрум беше домакиня чистница и бе научила Амбър, като започне да работи сама, стаите да бъдат съвършено чисти, дори да бъде принудена да работи по осемнадесет часа на ден.

Брус ставаше все по-подвижен и буен, което според Спонг се дължеше на болки от бубона.

— Двама от моите болни — каза тя невъзмутимо — не можаха да ги понесат; полудяха и се самоубиха.

Ужасно беше да го гледа как страда, без да може да облекчи болката му. Амбър не го напускаше, умееше да отгатва и най-малките му желания. Завиваше го отново всеки път, когато той отмяташе покривките, и сменяше хардаловата лапа. Веднъж, когато беше наведена над него, той й нанесе толкова силен удар с юмрук, че ако не беше се отдръпнала бързо, щеше да се търкулне на пода. Подутината се беше увеличила: сякаш имаше на слабините си цяла топка за тенис, а кожата, която я покриваше, беше плътна и черна.

Спонг седеше и си тананикаше, като се чукаше леко по бедрото с празната бутилка. Повече от времето Амбър беше тъй заета и така неспокойна, че бе почти забравила за нейното присъствие.

Обаче към единадесет часа вечерта, когато бе поставила всичко в ред за през нощта и се бе съблякла и измила, Амбър се обърна към старата жена:

— Не съм спала дори и три часа през последната нощ и едва издържам. Съгласна ли сте да наглеждате негово благородие в продължение на три или четири часа; след това ще ме събудите и аз ще ви заместя. Трябва да се сменяме, защото той не може да бъде оставян сам. Ще го покривате добре, ако отхвърля завивките.

— Да, мадам — съгласи се госпожа Спонг с енергичен жест, който стана причина да се изплъзне перуката й и да се открият редките й сиви и мръсни коси. — Можете да разчитате на мен. Честна дума!

Амбър се качи на походното легло, от другата страна на кревата, и се изтегна по корем, по домашна роба, но без покривка, защото беше твърде топло в стаята. Боеше се да заспи — защото нямаше желание да го остави, — но чувстваше, че трябва. И за няколко секунди само се унесе.

Бе събудена от силен удар точно в лицето и от натиска ма тяло, което беше паднало върху нея. Без да иска, нададе див ужасен вик, който изпълни нощта, след това, разбирайки какво беше станало, започна да се бори, за да се освободи. В агонията си Брус беше паднал от леглото и се беше търкулнал върху нея. Сега той лежеше там — огромна инертна тежест.

Тя извика Спонг, но не получи никакъв отговор. Когато се измъкна, забеляза старата жена тъкмо в момента, когато отваряше едното си око. Тогава нещо експлодира в нея и тя бързо обиколи леглото, залепи една шумна плесница върху лицето й и като се добра до меката й ръка, я разтърси бързо.

— Ставай! — изкрещя тя. — Ставай, мизерна стара мръснице! Ела да ми помогнеш.

Стряскайки се и вече събудена, Спонг се надигна от креслото по-бързо от обикновено. След няколко минути те успяха да поставят Брус отново на леглото му. Той беше съвършено неподвижен. Амбър се надвеси възбудено, мъчейки се да долови биенето на сърцето му. Когато взе китката му, пулсът биеше още по-слабо.

Изведнъж тя чу някакво пъшкане. Спонг се оплакваше:

— О, господарке! Какво да правя! Пипнах го и сега съм заразена от…

Амбър се обърна сърдита.

— Какво направихте! — кресна тя. — Старо плашило! Вие бяхте заспали и го оставихте да падне от леглото. Можехте да го убиете. Но, за бога, ако той умре, вие сама ще пожелаете да сте пипнали чума! Ще ви удуша, бог ми е свидетел. Ще ви удуша със собствените си ръце.

Спонг се оттегли разтреперана.

— Боже мой, мадам! Задрямах само за минута, кълна ви се! В името на небето, мадам, не ми причинявайте зло!

Амбър отпусна стиснатите си юмруци и се обърна с отвращение.

— Не ви бива за нищо. Утре ще взема друга болногледачка.

— Не можете, мадам. Не можете да изпъдите една болногледачка. Аз съм изпратена от енорията и трябва да остана, докато вие всички измрете.

Амбър въздъхна от изтощение и отхвърли косите си назад с ръка.

— Много добре. Вървете да спите. Аз ще го наглеждам. Има едно легло — ей там.

И тя посочи към детската стая.

През останалата част на тази дълга нощ тя не напусна своето място до възглавницата на болния. Той беше по-спокоен и тя не искаше да го смущава, като го кара да яде; тя самата си направи силно кафе, за да остане будна, като изпиваше и по някоя глътка шери-бренди. Беше тъй изморена, че питието я замая и тя не посмя повече да пие. В съседната стая Спонг хъркаше. От време на време шум от минаваща кола изпълваше улицата, конските копита потропваха ритмично по калдъръма, а нощният пазач отмерваше бавно стъпки по тротоара. Една котка мяучеше любовно в далечината. Клепалото прозвъня три пъти, а нощният пазач отправи своя музикален зов:

— Внимавайте за часовниците си, проверете вратата. Поглеждайте огъня и светлината. Бог да ви дари с лека нощ.

Един часът сутринта!

XXXV

Най-после утринта настъпи с блестящо и топло слънце в безоблачното небе. Гледайки навън, Амбър се молеше отчаяно за малко мъгла. Тази радостна светлина беше жестока подигравка с болните и мъртвите, които лежаха с хиляди в града.

Към обед лицето на Брус изгуби неспокойната си болезненост, която не бе го напуснала от сутринта, и стана апатично и мрачно. Изглежда, че той нямаше ни най-малко съзнание за това, което го заобикаляше, нито за своите действия. Когато Амбър приближаваше чаша с вода до устните му, той преглъщаше неволно, но очите му оставаха без израз. Все пак неговото спокойствие й вдъхна увереност и тя си каза, че той отива може би към подобрение.

Амбър облече роклята, която носеше вчера, и се залови да изчисти натрупаната през нощта мръсотия. Движенията й бяха бавни, защото чувстваше мускулите си тежки и болезнени, а краищата на клепачите си парещи. Тя понесе кофите с остатъци — всички с изключение на онези, ползвани от Спонг — в двора и трябваше да стои и да чака, тъй като имаше мъж, който не бързаше.

В шест часа отиде да събуди Спонг, като я разтърси грубо за рамото. Старата жена стисна устни и отвори око.

— Е, какво, мадам? Какво става?

— Ставайте, вече е сутрин. Или ще ми помагате, или ще затворя яденето и ще гладувате.

Спонг я изгледа с упрек, засегната в своето достойнство.

— Господи, мадам, как можех да разбера, че е вече сутрин!

Отхвърляйки покривката, тя се измъкна от леглото напълно облечена, без обувки, закопча отпред роклята си, опъна я и намести перуката си. Протегна се, прозявайки се шумно, разтърка големия си корем и пъхна пръст в устата си, за да изкара няколко жилки месо, като се избърса в предницата на лекьосаната си рокля.

Когато прекосяваше спалнята, за да отиде в кухнята, Амбър я повика:

— Елате тук! Какво мислите за него? Той е по-спокоен… намирате ли го по-добре?

Спонг се обърна на пета и загледа болния, клатейки глава:

— Има много лош вид, мадам, твърде лош! Виждала съм ги такива само половин час преди да умрат.

— О! Дявол да ви вземе. Вие ще накарате да умрат всички. Но той няма, разбирате ли? Хайде излезте оттук!

Спонг се подчини.

— Господи, мадам! Попитахте ме и аз ви казах!

Един час след това, когато бе свършила със стаята и бе накарала Брус да изгълта останалата супа, Амбър каза на Спонг, че ще отиде да купи парче говеждо от месаря и че ще отсъства около двадесет минути. Имаше един, когото знаеше, на четвърт миля близо до Линкълнз Ин Фийлдс. Тя пристегна колкото можа по-високо роклята си и сложи шал около врата си. Беше много топло за наметало, но извади капюшон от черна коприна и го завърза под брадата си.

— Пазачът не ще ви позволи, мадам — предсказа Спонг.

— Аз имам грижата за това. Слушайте какво ви казвам: внимавайте за негово благородие. Наглеждайте го отблизо, защото, като се върна и намеря, че сте го оставили да му стане по-зле, по какъвто и да било начин, дори само като се открие, вярвайте ми, ще ви накарам да се разкайвате!

Златистите й очи издаваха опасен блясък, зениците й бяха разширени и тя говореше със стиснати зъби. Спонг, изплашена като заек, нададе слаб вик:

— Господи, мадам, можете да ми имате доверие! Ще бъда непрекъснато на крак!

Амбър прекоси кухнята, мина по стълбата за прислугата и излезе на малката задна улица. Но не беше минала и двадесет метра, когато чу вик и се обърна — пазачът тичаше към нея:

— Вие се измъквате, а? — Той изглеждаше доволен. — Или може би не знаете, че къщата е затворена?

— Зная и не бягам. Трябва да купя нещо за ядене. Ето ви един шилинг, мога ли да мина?

— Един шилинг! Мислите ли, че мога да бъда подкупен?

Той сниши гласа си:

— Три — и работата е наред.

Амбър извади монетите от чантата си и му ги подхвърли, защото той не смееше да се приближи и пушеше с голяма лула като предпазна мярка срещу чумата. Тя премина бързо уличката и излезе на широката улица; там имаше по-малко хора отколкото вечерта, и тия, които вървяха, не скитаха без работа и не се спираха да разговарят. Напротив, те бързаха с кърпа на носа си. Премина някакво ландо, последвано от цяла редица препълнени коли; множество глави се извърнаха. Само богатите можеха да си позволят да бягат по този начин, другите бяха принудени да останат и да разчитат на късмета, влагайки цялата си надежда в муски и треви. По протежение на пътя повечето къщи бяха затворени.

Амбър купи хубаво парче говеждо месо, което месарят й подаде с кука, докато тя оставяше парите в делва с оцет. Сложи месото, обвито в кърпа, в кошницата си и на връщане по пътя се спря, за да купи два пакета свещи, три бутилки бренди и малко кафе. Кафето беше скъпа стока, която не се продаваше из улиците, но понеже Амбър не го пиеше често, се надяваше, че ще я ободри.

Тя намери Брус в същото положение, в което го бе оставила, и макар Спонг да твърдеше, че не се е отделяла от него, Амбър я заподозря, че е претършувала навсякъде — най-малко в спалнята, — надявайки се да намери пари и скъпоценности. Но всичко беше заключено зад една секретна стена, която нито Спонг, нито някой друг би открил лесно.

Спонг пожела да я последва в кухнята, за да види какво бе донесла, но Амбър я прати при болния. Тя заключи брендито, след като изпи предварително няколко глътки, тъй като знаеше, че иначе би изчезнало. Завърза косите си, запретна ръкави и се зае за работа. Наряза месото на късове, постави го в голяма тенджера с вряща вода, сложи малко бекон, който беше купила предишния ден. После начупи костите със сатър и ги прибави към останалото заедно с мозъка. По-късно наслага различни зеленчуци: нарязана на четири зелка, праз, моркови, грах и една стиска сухи подправки, сол и зърна пипер.

Преди да бъде напълно готов, бульонът трябваше да ври няколко часа, за да се сгъсти. През това време тя приготви особен вид питие — от чисто вино, смесено с подправки, захар и жълтък от яйце. Не пропусна да счука черупките, припомняйки си народното поверие, че ако не го направи, магьосница можеше да напише името й върху тях. Имаше си достатъчно неприятности, за да търси други.

Като накара Брус да пие, тя забеляза, че белезникавият слой върху езика му бе започнал да се бели, а останалите открити места бяха червени и раздразнени (зъбите му бяха оставили дълбоки следи). Пулсът му бе ускорен, дишането — учестено. Покашляше леко. Беше унесен, но не спеше и бе в пълно съзнание. Не реагираше дори и при пипане на бубона, превърнат в леко стеснена маса. Дори и на нея й изглеждаше невъзможно такъв болен да издържи дълго време.

Но Амбър не искаше да мисли за това. От друга страна, беше твърде уморена, за да мисли изобщо.

Върна се в кухнята и постави всичко в ред. След това помете останалите стаи и избърса праха от мебелите, постави бельото да се накисне в сапунена вода и оцет, отиде да донесе вода и най-сетне — когато се почувства съвсем уморена — се върна в спалнята, за да приготви походното легло. Клепачите й бяха грапави и сякаш дращеха очните ябълки, а около тях имаше кръгове със землист цвят.

Беше към пладне, когато се изтегна, но макар пердетата да бяха дръпнати, слънчевата топлина проникваше в стаята. Пробуди се след няколко часа съвсем мокра, с главоболие и с чувство, че цялата къща се люлее. Спонг я разтърсваше за раменете.

— Събудете се, мадам, докторът чака долу.

— О, боже — прошепна Амбър, — не можете ли да направите нещо самостоятелно? Кажете му да се качи.

Спонг беше обидена.

— Вие ми казахте да не оставям негово благородие под някакъв предлог.

Амбър се изправи с мъка. Струваше й се, че е натъпкана с приспивателни; имаше лош вкус в устата си и й се струваше, че безкрайно много време е минало, откак бе легнала. Но беше едва пет часът и въпреки че се бе стъмнило, огънят поддържаше топлината. Дръпна пердетата и се наведе над Брус, но не забеляза промяна — не беше нито по-добре, нито по-зле.

Доктор Бартън влезе уморен и болен на вид. Както и първия път, той се спря на известно разстояние от Брус и Амбър разбра с отчаяние, че той бе видял толкова мъртви или умиращи хора, че вече не ги различаваше един от друг.

— Как го намирате? — запита тя. — Ще живее ли?

Но самата тя говореше без надежда.

— Възможно е, обаче се съмнявам. Бубонът отвори ли се?

— Не! На повърхността е по-мек, но вътре се усеща, че е твърд. Изглежда, вече не чувства, когато го пипам. Не може ли да се направи нещо? Няма ли някакво средство за спасение?

— Имайте вяра в бога, госпожо. Ние не можем да направим нищо повече. Ако бубонът се пробие, превържете го, но внимавайте добре да не се напръскате с кръв или гной. Утре ще дойда пак и ако не се е отворил, ще го разрежем. Това е всичко, което мога да ви кажа. Довиждане, госпожо.

Той се поклони и тръгна да излиза. Амбър го придружи.

— Не би ли могло да се изпрати друга болногледачка? — запита тя високо и настойчиво. — Тази старица е съвършено негодна. Тя не прави нищо, само яде и пие запасите ми. При това положение аз бих могла и сама.

— Съжалявам, госпожо, но енорийският чиновник е твърде зает и не може да разглежда всеки отделен случай. Всички болногледачки са неопитни и главно — стари; ако можеха да изкарват прехраната си по друг начин, не биха упражнявали този занаят. Енорията ги разпраща у хората, за да не ги издържа. Но смятайте, госпожо, че и вие на свой ред може да легнете болна, по-добре ще е да не сте сама.

Той си отиде и Амбър реши, свивайки рамене, че щом не може да се отърве от Спонг, трябва да я използва пълноценно. Тя се върна в кухнята. Супата беше готова, хранителна и гъста, тлъстината плуваше в горещи мазни кръгове отгоре и тя изгълта една купа. Това й подейства добре. Главоболието й изчезна и оптимизмът й се възвърна. Почувства, че ще го запази жив единствено със силата на волята си.

„Обичам го много — каза си тя. — Той не може да умре. Бог не ще позволи.“

Когато бе готова вече за лягане, тя се опита да изкуси Спонг:

— Ако останете будна до три часа и след това ме повикате, ще ви дам бутилка бренди.

Ако старата жена се съгласеше да бодърствува, така че тя да може да поспи през нощта, Амбър бе съгласна да я вижда пияна през целия ден.

Спонг изглеждаше доволна от спогодбата и се зарече да не затвори дори и половин око. Като се събуди внезапно посред нощ, Амбър се изправи и я изгледа с обвиняващ поглед: в стаята беше светло, защото огънят гореше през цялата нощ. Но болногледачката седеше съвсем изправена край болния, със скръстени на корема ръце, и се усмихваше широко.

— Измамена, мадам… е?

Амбър се отпусна отново и моментално заспа. Тя бе разбудена от някакъв прегракнал вик, който я накара да скочи, с разтуптяно сърце. Брус, на колене на края на леглото, беше хванал Спонг за гушата, а тя се мяташе безсилна като риба на сухо. С изкривено лице, озъбен, със свити рамене, той беше съсредоточил всичките си сили в своите пръсти и заплашваше да удуши старата жена.

Като се хвърли през леглото, Амбър го хвана за ръцете и се помъчи да го изтегли назад. Отправяйки една ругатня, той пусна болногледачката и се обърна към Амбър, хвана я за гърлото и я стисна с такава сила, че кръвта нахлу в главата й; слепите й очи започнаха да тупат и главата й беше пред пръсване. Ушите й започнаха да бучат. С отчаяна сила тя протегна ръце и напипвайки очите му, ги натисна с палците си. Той я отпусна бавно и се строполи на леглото в безсъзнание.

Амбър се хлъзна леко на земята, безпомощна и съвършено замаяна. Трябваше да минат няколко секунди, за да разбере това, което Спонг й казваше:

— Туй е пробиването, мадам. Пробиването, ето кое го подлуди!

Тя се изправи с мъка и видя, че плътната маса на бубона се беше пукнала, откривайки нещо като кратер с дебелината на пръст, от който течеше поток от черна и гъста кръв и цапаше чаршафите. Тя беше размесена с някаква пихтиеста течност, а скоро започна да блика отвътре и жълта гной.

Амбър изпрати Спонг в кухнята да вземе топла вода и започна да бърше кръвта. Скоро изцапаното бельо беше събрано и болногледачката бе вече раздрала чаршафи за превръзки. Но тя бе обхваната от мисълта за безполезността на това, защото нямаше смисъл да го превързват, след като се напояваха за по-малко от минута. Никога Амбър не беше виждала един човек да губи толкова кръв и туй я беше изплашило.

— Той ще изгуби всичката си кръв! — каза тя с отчаяние, хвърляйки друг прогизнал парцал в кофата.

Лицето на Брус не беше вече зачервено, а бяло, студено и мокро под небръснатата брада.

— Той е здрав мъж, мадам, може да губи кръв. Благодарете на бога, че бубонът се пукна. Сега има изгледи да се отърве.

Най-после кръвта започна да спира, въпреки че продължаваше бавно да капе. Амбър превърза раната и отиде да си измие ръцете в леген с чиста вода. Спонг се приближи до нея с ласкателна усмивка.

— Часът е три и половина, мадам. Мога ли да отида да спя?

— Да, вървете. Благодаря ви.

— Вече съмна, мадам. Мога ли да получа бренди веднага?

Амбър отиде в кухнята и й го даде. По едно време тя я чу да си тананика зад затворената врата, след което настъпи мълчание, прекъсвано от време на време от шумно хъркане. Амбър беше заета с това, да смени превръзката и да пълни бутилките с топла вода. На разсъмване за нейно голямо утешение страните на Брус порозовяха, дишането му стана по-спокойно и кожата по-суха.

Към осмия ден тя бе убедена, че той ще оживее, а и госпожа Спонг бе на същото мнение, като признаваше искрено, че през цялото време е вярвала в противното. Но обикновено те умирали по-бързо. Тия, които преживявали третия ден, можеха с основание да се надяват, че са се отървали, а за онзи, който оцелее до една седмица, беше почти сигурно, че ще се излекува. Но периодът на съвземането беше дълъг и мъчителен, придружен с дълбок физически и умствен упадък, пълно изтощение, през време на което най-малкото или непредвидено сътресение можеше да има гибелни последици.

От нощта, когато бубонът се беше пробил, Брус бе в сънно състояние, без да прави каквото и да било съзнателно движение. Обръщанията, бълнуването, буйствата бяха изчезнали и той лежеше толкова отпаднал, че не можеше да се помръдне. Гълташе послушно всичко, каквото му поставяха в устата, но това единствено усилие изглежда, че го уморяваше силно. Спеше през по-голямата част от времето, винаги беше със затворени очи, и бе невъзможно да се разбере дали е буден или в съзнание.

Амбър работеше безспирно, но откакто бубонът се бе пукнал, можеше да спи достатъчно. Изпълняваше задачите си с въодушевление, дори със задоволство. Всичко, на което Сара я беше научила в кухнята, гледане на болни, поддържане на къщата, възкръсваше в паметта й и тя изпитваше гордост от това, че вършеше работата си по-добре от слугините.

Не смееше да позволи баня на Брус, но го държеше колкото е възможно по-чист и с помощта на Спонг сменяше чаршафите. Останалата част от жилището беше също така безупречна, като че очакваше посещението на някоя леля стара мома. Тя миеше кухненския под, переше кърпите и чаршафите, включително и нейното собствено бельо, и гладеше всичко. Всеки ден изтъркваше металическите чинии с трици и сапун и ги оставяше да съхнат на огъня, тъй както я беше научила Сара, за да ги запази лъскави и без петна. Ръцете й загрубяха, имаше дори малки мазоли, но не се грижеше вече дали косите й са мазни и дали е слагала пудра или не от десет дни насам. „Когато той започне да ме разпознава — си казваше тя, — отново ще започна да мисля за това.“ Засега нейното общество се ограничаваше със Спонг и търговците, от които пазаруваше, а те не означаваха нищо.

Тя не знаеше нищо за Нан и макар че се безпокоеше за нея и за бебето, успяваше да си внуши, че всичко върви добре. Доколкото можа да разбере, в провинцията нямаше епидемия. Беше повече от очевидно, че писмото й не беше стигнало. Тя познаваше Нан; знаеше, че тя може да се жертва и да действа по свой почин. Стараеше се да мисли, че всичко отива добре и че те са в безопасност.

Доктор Бартън вече не дойде. Спонг и Амбър помислиха, че той е умрял или заминал, с увеличаването на епидемията голям брой доктори бяха избягали. Но понеже Брус продължаваше да върви към подобрение, тя не се погрижи да намери друг.

Всяка сутрин, след като му даваше закуската — една обикновена супа, — тя сменяше превръзката на голямата му рана, измиваше лицето и ръцете му, почистваше зъбите му колкото можеше по-добре и след това сядаше да му среше косите. Това бе най-хубавият момент от деня, защото имаше да върши много работи, които не й даваха възможност да бъде при него. Понякога той я гледаше с мрачен и неизразителен поглед; тя не знаеше дали разбира кой е при него. Но всеки път, когато я гледаше, Амбър се усмихваше и очакваше отговор.

Най-сетне един ден тя бе възнаградена.

Той боледуваше от десет дни. Седнала на леглото точно срещу него, тя решеше грижовно косите му, които бяха пак така лъскави и накъдрени, както по-рано. Тя гладеше леко къдрите, усмихвайки се, дълбоко щастлива. И изведнъж почувства, че той я наблюдава, вижда я, знае коя е и какво прави. През цялото й същество премина радостен трепет, той се усмихна слабо, когато тя леко докосна страната му с края на пръстите си:

— Бог да ви благослови, мила!

Той заговори тихо и пресипнало, почти като шепот и си обърна главата, за да целуне пръстите й.

— О! Брус!

Това бе всичко, което тя можа да каже, гърлото й бе свито и една сълза се търкулна по страните й. Тъкмо се готвеше да обърше следващата, преди тя да падне, и Брус затвори очи, обърна мъчително глава и леко въздъхна.

След това тя винаги издебваше момента, когато е в съзнание; малко по малко той започна да й говори, но в продължение на много дни едва бе успял да каже няколко свързани думи. От друга страна, тя не го караше да говори, защото това го изморяваше. Много често, когато биваше в стаята, очите на Брус я следяха и в тях се четеше израз на признателност, която я смущаваше. Тя би желала да му каже, че това, което прави, е нищо, че тя просто го обича и че никога не е била по-щастлива, както през тия дни, през които всичката й енергия, всичките й сили и всички нейни мисли бяха отдадени нему. Каквото и да бе миналото помежду им, каквото и бъдеще да ги очакваше, тя бе преживяла тия няколко седмици, когато той й бе принадлежал напълно.

Ден след ден Лондон се преобразяваше.

Постепенно продавачите изчезнаха от улиците, а с тях и някогашните викове, които отекваха от векове в града. Голям брой дюкяни бяха затворени и чираците вече не стояха прави пред тезгяхите, предлагайки шумно стоките си на минувачите; търговците се бояха от клиентите, последните пък се плашеха от търговците. Приятели извръщаха глава или пресичаха улицата, когато се срещаха, за да избягнат срещата. Много хора се страхуваха да купуват храна, да не би да е заразена, и предпочитаха да умрат от глад. Театрите бяха затворили вратите си още през май, много кръчми, странноприемници и ресторанти бяха последвали примера им. Тия, които бяха останали отворени, имаха заповед да затварят вратите си в десет часа и да отпращат всички безделници. Не се говореше вече за забавления с мечки, за борба на петли, за акробати, за куклен театър; дори екзекуциите бяха отложени, защото винаги събираха големи тълпи. Публичните погребения бяха забранени; при все това дълги погребални шествия браздяха улиците през всички часове на деня и нощта.

Напук на страха от зараза църквите бяха винаги препълнени. Много правоверни свещеници бяха избягали, но неизповядващите официалната вяра оставаха и държаха слово на отчаяното множество, опрощавайки греховете му. Никога леките момичета не бяха имали толкова работа. Носеше се слух, че най-доброто лекарство срещу чумата било една истинска венерическа болест, и публичните домове на Уайтнегер Ярд, Сафрън Хил и Найтингейл лейн бяха отворени през цялото денонощие. Момичетата и клиентите умираха често заедно, а телата им изнасяха през задната врата, за да не се плашат ония, които чакаха при входа. Някакъв фатализъм подтикваше мнозина да се радват на живота, преди да е дошъл техният ред. Други ходеха при астролози и гадатели. Всеки, който се обявяваше за гадател, бе уверен, че ще направи добър бизнес.

„Търсачи на умрели“ кръстосваха улиците. Задачата им бе да преглеждат мъртвите и да дават отчет на общината за причината на смъртта. Това бяха стари неграмотни жени, нечестни като болногледачките, които в това време на епидемия живееха покрай обществото и носеха винаги в ръката си бял бастун, та когато минават, всеки да ги познае и да ги отбягва.

Градът ставаше все по-мълчалив. Превозът по Темза беше спрял — никакъв кораб не можеше да влезе или да излезе, кресливите и дръзко нахални моряци бяха изчезнали. Четиридесет хиляди кучета и двеста хиляди котки бяха избити, защото се казваше, че пренасяли заразата. От самия център на Сити можеше да се чуе бученето на реката, как удря в стълбовете на Лондонския мост, шум, който обикновено минаваше незабелязан. Само камбаните продължаваха да звънят, биейки, биейки, биейки.

Скоро стана невъзможно да се погребват хората в отделни гробове й затова в единия край на града бяха изкопани големи ями — четиридесет стъпки дълги и двадесет широки. Всяка нощ труповете бяха отнасяни там — едни благоприлично в ковчези, други, все по-многобройни, просто увити в чаршаф или съвсем голи, както бяха умрели. Хвърляха ги в гроба с една и съща безцеремонност. През целия ден обикаляха врани и гарвани, хвръкваха веднага щом се доближи някой, описваха широки кръгове над него в очакване тръгването му, за да кацнат отново на разровената земя. Тъй като телата започнаха да се разлагат, постепенно заразна миризма изпълни града и никакъв вятър не можеше да я разнесе.

Никога лятото не е било по-горещо. Небето лъщеше като бакър, с безоблачна синина, и всеки очакваше благоприятната мъгла, свежа и успокояваща. Големи птици летяха тежко и мъчително. Ветропоказателите на камбанариите едва мърдаха. В ливадите из лондонските околности тревата бе изгоряла, земята беше твърда като тухла и цветята поувехнали. Амбър разсади розови и бели цветя с приятен аромат в глинени гърнета и ги постави на сянка на балкона, но те загинаха.

Тя продължаваше да се предпазва от болестта, като отказваше да мисли за нея. Впрочем това беше единственото средство за ония, които не можеха да напуснат града.

Често, докато трябваше да купува всичко сама, като изпълняваше задълженията си, защото сега, когато амбулантните търговци бяха изчезнали, тя чуваше ужасни писъци и болезнени викове от затворените къщи. Лица, будещи съжаление, се появяваха на прозорците, ръце се протягаха:

— Молете се за нас!

Все по-често и по-често се виждаха умрели и умиращи по улиците, защото болестта напираше като порой. Веднъж Амбър видя окървавен мъж, който в лудостта си блъскаше глава в стените, стенейки в делириум. Тя се спря обхваната от ужас, после се отдалечи тичешком, запушвайки носа си. Друг път забеляза труп на жена при входа на една къща и дете, което продължаване да суче, и малките сини петънца на чумата, избили по бялата й плът. Видя жена, която вървеше бавно и носеше мъничък ковчег.

Един ден, когато беше заета в спалнята, Амбър чу отвън гърлест глас на мъж да крещи думи, които отначало не разбираше. Но той се приближаваше, очевидно движейки се по Сейнт Мартин лейн, и гласът му ставаше по-отчетлив.

— Събудете се — виеше той. — Грешници, събудете се! Чумата е пред вратата ви. Гробът ви зее! Събудете се и се разкайте!

Дръпна пердето и погледна навън. Той минаваше точно под прозорците, беше стар, полугол, с рошава глава и дълга черна брада; размахваше пестник пред потъналите в мълчание къщи.

Амбър го изгледа с отвращение.

— Дявол да го вземе — измърмори тя. — Сатана такъв! Като че са малко неприятностите и без тия крясканици!

Една нощ към края на юли тя чу друг, много по-ужасен вик. Той бе предшестван от минаването на каруца по калдъръма и от звъна на хлопка. Мъж крещеше с гръмовит глас:

— Изнесете мъртвите! Изнесете мъртвите!

Тя отправи поглед към Спонг, защото Брус беше заспал, и се приближи до прозореца. Спонг закрета след нея и застана наблизо. На улицата видяха каруца, която бавно напредваше, един мъж седеше на седалката, друг вървеше отстрани, размахвайки звънеца. От светлината на факла, носена от трети, можеше да се види, че каруцата бе наполовина пълна с трупове, сложени един върху друг и нахвърляни както дойде: стърчаха ръце и крака, висяха глави, чиито дълги коси почти метяха земята.

— Света Дево Марийо! — заекна Амбър, оттегляйки се трепереща, обляна в студена пот. Призляваше й.

Спонг тракаше зъби.

— О, Исусе! Натоварена така, безразборно, заедно с някой нехранимайко! О, господи! Това е повече, отколкото човек може да понесе!

— Млъкнете! — каза Амбър раздразнена. — Това не ви интересува!

— Мадам — отвърна мрачно Спонг, — това не ни интересува днес, но кой знае къде ще бъдем утре…

— Стига! — кресна Амбър и понеже старата жена подскочи, прибави шеговито, малко засрамена, загдето бе постъпила тъй: — По-тъжна сте от плачеща върба. Защо не отидете да гаврътнете една чаша в кухнята?

Признателна, Спонг се отдалечи, но Амбър не можа да прогони от съзнанието ся образа на колата с мъртвите. Болните, които беше видяла, мъртвите, които лежаха из улиците, непрекъснатото биене на камбаните, неестественото мълчание на града, миризмата на труповете, сведенията от пазача, че две хиляди души бяха умрели от чума последната седмица, всичко това започна да занимава нейното въображение. Тя беше надвила страха и отчаянието, когато Брус беше в опасност, защото тогава не бе имала време да мисли. Но сега някакъв суеверен страх изпълваше лека-полека душата й.

„Защо да остана здрава и жива, когато всички други умират?“ Тя знаеше много добре, че нямаше право на живот повече от другите.

Страхът беше също така заразителен, както чумата, и се разпространяваше като нея. Здравите очакваха да се разболеят, а изгледите за излекуване бяха нищожни. Смъртта сновеше навред. Можеше да я пипнете с едно само вдишване, да я поемете с храната, да мине из улиците и да се отправи към вас. Смъртта беше демократична. Тя не правеше никаква разлика между богати и бедни, между хубави и грозни, млади и стари.

Една сутрин към средата на август Брус заяви, че ще бъдат в състояние да напуснат Лондон след петнайсетина дни. Тя оправяше леглото и му отговори така спокойно, сякаш съвсем не си бе блъскала главата над този въпрос от известно време насам:

— Сега никой не може да напуска града, със или без удостоверение, че е здрав!

— Това е без значение. Мислил съм върху това и вярвам, че зная как бихме могли да излезем оттук.

— Нищо не би ме направило по-щастлива… Този град, какъв кошмар!…

Тя мина веднага на друга тема и му се усмихна.

— Искате ли да бъдете обръснат? Аз съм отличен бръснар.

Брус попипа брадата си, небръсната от пет седмици.

— Бих бил много доволен от това! Сигурно приличам на рибар!

Тя отиде в кухнята за леген и гореща вода и намери Спонг меланхолично седнала, сложила чиния супа, до половина изядена, върху коленете си.

— Е, добре — каза й весело Амбър, — няма ли да кажете, че сте най-сетне сита.

Тя взе чайника от огъня, наля вода в един леген и потопи пръстта си, за да я опита. Спонг въздъхна дълбоко и отчаяно:

— Господарке, мадам. Много съм разстроена. Не се чувствам добре.

Амбър се изправи и я изгледа внимателно. „Ако тази ужасна старица легне болна — помисли си тя, ще я оставя вън и нищо повече — да бъде проклет енорийският чиновник.“

Но тя бързаше да се върне при Брус и отиде отново в спалнята. Постави приборите на масата, зави с бяла кърпа гърдите му и седна отстрани. И двамата бяха доволни и се забавляваха много с бръсненето. Амбър се чувстваше изпълнена с дълбока радост и по едно време, както седеше точно срещу него, видя погледа му, който се бе спрял на гърдите й. Сърцето й заби, изпълни я топла вълна.

— Сигурно се чувствате по-добре — каза тя кротко.

— Доста добре — отвърна той, — за да желая да бъда по-добре!

Когато лицето му най-сетне светна с изключение на мустаците, които носеше винаги и които тя бе оставила, пролича колко все още е болен. Лицето му, обикновено силно мургаво, беше станало бледо като восък, страните му бяха хлътнали и опънати, непознати бръчици очертаваха ъглите на устата и на очите му. Беше много отслабнал. Но за Амбър си беше пак хубав. Както винаги. Тя започна да раздига след себе си, изхвърли водата през прозореца, събра кърпите, ножиците и бръснача.

— Мисля, че можете да се окъпете след няколко дни — каза тя.

— Надявам се! Сигурно смърдя ужасно!

Той бързо заспа, защото беше толкова слаб, че най-лекото движение го изтощаваше. Амбър взе качулката си и заключи вратата, така че Спонг да не може да влиза вътре в нейно отсъствие, и отиде в кухнята. Старата жена ходеше насам-натам без цел, с абсолютно затъпял вид. Като я видя, Амбър си спомни за ония плъхове със заострена муцуна, които излизаха понякога от дупките си и се шмугваха обратно, щом ги подгонеше с метлата си. Болни същества с изпопадала козина.

— По-зле ли се чувствате? — попита Амбър, като си слагаше качулката и наблюдаваше болногледачката в огледалото.

Спонг изпъшка:

— Мисля, че не, мадам. Но тук е студено, нали?

— Не, никак. Много е топло. Идете да седнете до огъня в кухнята!

Мисълта, че Спонг може да легне болна, бе крайно неприятна; тогава трябваше да хвърли всички провизии от шкафа и да дезинфекцира стаите. И още нещо, което не й се бе случвало при Брус — тя се страхуваше за себе си. „Ако е по-зле, когато се върна — каза си тя, — ще й кажа да си върви.“

Когато отново се изкачи, Спонг я чакаше на вратата. Тя пипаше роклята си с израз на безпокойство и с почти комично самосъжаление.

— Господи, мадам — изхленчи тя, — не се чувствам никак добре.

Амбър я изгледа със свити очи, Спонг беше много зачервена, с кървясали очи. Докато говореше, можеше да се види, че езикът й бе силно обложен и зачервен. „Очевидно е чума!“ — каза си Амбър и се обърна, за да избегне дъха на старата пълна жена.

Сложи кошницата на масата и започна веднага да нарежда продуктите в шкафа, за да не ги пипа Спонг.

— Ако желаете да си отидете — каза Амбър съвсем естествено, — ще ви дам пет лири!

— Да си отида ли, мадам? Но къде ще отида? Нямам друго място, мадам. Но защо да си отивам, аз съм болногледачка!

Тя се облегна на стената.

— Боже мой! Никога не съм се чувствала така!

Амбър се обърна живо.

— Очевидно. Но вие знаете добре защо. Болна сте от чума. Безполезно е да настоявате, че не е вярно, така е! Това няма да ви излекува. Слушайте, госпожа Спонг, ако искате да отидете и да постъпите в болница, ще ви дам десет лири. Ще бъдете добре гледана. Но, предупреждавам ви, ако останете тук, аз не ще повдигна и малкия си пръст, за да ви помогна. Ще потърся пари. Чакайте ме.

Тя даде вид, че излиза, но Спонг я спря:

— Безполезно е, мадам. Не искам да ида в болница за чумави. Нямам намерение да мра, ако мога да го предотвратя. По-добре е да отида още сега на гробищата, отколкото в болницата. Вие сте безсърдечна жена, искате да изхвърлите по тоя начин една бедна старица, която ви помогна да спасите негово благородие. Вие не сте християнка, мадам…

Тя поклати мъчително глава.

Амбър й отправи поглед, пропит с омраза и отвращение. Но дълбоко в себе си реши, че през нощта ще изхвърли тази жена навън, па било то и с острието на ножа. В момента беше два часът, време да приготви малко лека храна за Брус. Спонг се върна в салона, без да се интересува за първи път от яденето, а Амбър се зае да приготви подноса.

Като го носеше в спалнята, мина край Спонг, изтегната върху един шезлонг пред прозореца, мърморейки през зъби и цяла трепереща. Тя протегна ръка към Амбър:

— Мадам, моля ви се. Болна съм…

Амбър мина, без да я погледне, със стиснати зъби, и измъкна от джоба си ключа от стаята. Старата жена стана, за да я последва, и обзета от паника, Амбър влезе бързо и блъсна вратата, като я заключи веднага. Тя чу как Спонг се строполи отново върху шезлонга и започна да пъшка и да произнася неразбираеми думи.

Амбър си отдъхна спокойно, защото бе чула да се говори за болни, които се хвърляли върху минувачите, за да ги целуват. Обърна се и видя Брус, облегнат на лакът, да я наблюдава с неспокоен и подозрителен вид.

— Какво има?

— Нищо.

Тя се усмихна и тръгна бързо напред с подноса. Безполезно беше да говори за болестта на Спонг, това щеше само да го обезпокои, а той не беше достатъчно силен, за да понася и най-малката тревога или друга изтощаваща емоция.

— Спонг е още пияна и се страхувах да не влезе да ви обезпокои.

Постави чиниите и прибави със слаб нервен смях:

— Чувате ли я, съвсем е пияна.

Той не отговори, но Амбър остана с впечатление, че бе отгатнал, че това беше чума, а не пиянство. Тя яде с него, но не си проговориха повече и Амбър се успокои, когато той заспа. Но не посмя да излезе и остана при него, като се зае да му смени превръзката, да нареди стаята, с ухо винаги наострено към най-слабия шум от салона. От време на време, като вървеше на пръсти, отиваше да слуша на вратата.

Амбър я чуваше как се движи непрекъснато, пъшка и вика, а най-после към края на следобеда наистина долови някакъв глух шум и разбра, че Спонг се беше търкулнала на пода. Съдейки по проклятията й, тя очевидно се мъчеше да се изправи, но безуспешно. Амбър се чувстваше обезсърчена, изплашена и не изпускаше Брус от очи. Той спеше дълбоко.

„Какво да правя? Как да се отърва от нея? — мислеше тя. — Дявол да я вземе, тая стара гнилота!“

Стоеше права под прозореца, възхищавайки се на хубавия залез, който обгаряше с червено и оранжево върховете на дърветата и се отразяваше в стъклото, когато изведнъж долови някакъв нов особен шум; заслуша се внимателно в продължение на минута, питайки се какво може да бъде това и откъде идва. Разбра, че е от съседната стая: нещо като хъркане, което прекъсваше в момента, когато наостряше ухо, и започваше в минутата, когато мислеше, че е измама на въображението й. Тя бе обхваната от ужас, тъй като това беше зловещ звук, но като че тласната от някаква воля, по-силна от нейната, премина стаята, обърна леко ключа и открехна вратата.

Госпожа Спонг лежеше на пода, с разперени ръце и крака. Устата й беше отворена и от нея и от носа й при всяко издишване излизаше гъста кървава течност. Амбър гледаше занемяла от ужас, без да може да помръдне. След това затвори отново вратата малко рязко и трепереща се облегна с гръб на нея. Очевидно шумът беше привлякъл вниманието на Спонг, защото Амбър долови едно по-силно къркорене, като че старата жена искаше да я повика, и разтреперана от ужас, с ръце на ушите избяга в детската стая.

Бяха й потребни няколко минути, за да се съвземе и да се върне в спалнята. Тя намери Брус разбуден:

— Питах се къде сте. Къде е Спонг? По-зле ли е?

Тъмнината бе изпълнила стаята, а тя все още не беше запалила свещите, така че той не можеше да види лицето й. Тя почака една минута и като не чу нищо, помисли, че болногледачката е умряла.

— Спонг си замина! — каза тя, като се мъчеше да изглежда безгрижна. — Изпратих я в болницата.

И като взе един свещник, добави:

— Ще отида да взема огън от кухнята.

В полумрака на салона тя съзря неподвижното тяло на Спонг; но мина, без да спре, запали свещта и се върна. Спонг беше мъртва.

Амбър подигна фустите си с отвращение и влезе в стаята, да запали свещите. Тя беше много бледа. Повдигаше й се, но се залови с всекидневните си задължения твърдо решена да не остави в никой случай Брус да разбере. Усещаше, че той я наблюдава, и не смееше да срещне погледа му, защото чувстваше, че не може да се сдържи. Беше пред нервна криза, но искаше на всяка цена да запази хладнокръвие, та в момента, когато мине колата за мъртви, да свали тялото на старицата.

Небето беше още набраздено с кадифени бледосини ивици, когато се чу отдалеч първият зов: „Изнесете мъртвите!“

Амбър се вцепени като слухтящо животно.

— Ще отида да приготвя вечерята — каза тя и преди той да й заговори, излезе.

Без да погледне Спонг, постави свещника върху масата и отвори вратите, които водеха за преддверието. Викът се приближаваше и Амбър с внезапна решителност повдигна фустите и свали една от тях. Обвивайки я около ръцете си, тя сграбчи Спонг за дебелите й подути глезени и бавно започна да я тътрузи към вратата. Перуката на старата жена падна и косата й помете пода.

Още не стигнала до стълбата, Амбър се почувства болна, потънала в пот, с бучене в ушите. Постави крака си на първото стъпало заднишком, напипа го и слезе на следващото. По стълбището беше съвсем тъмно, но тя чуваше как черепът на болногледачката трополи по всяко стъпало, покрито с килим. Най-сетне стигна долу и почука на вратата. Пазачът отвори.

— Болногледачката умря — каза тя със слаб глас.

Лицето й беше бяло като тебешир в здрача, а служещата за покривка ленена фуста се беше изхлузила от едната й ръка.

Шумът на колата върху калдъръма и тропотът на конските копита приближаваше, предшестван от неочакван вик:

— Подпалки, подпалки, шест пенса връзката!

Изглеждаше странно, че някой купува по такъв начин подпалки в тоя час и през тоя сезон. В този момент колата за мъртви мина пред къщата. Най-напред вървеше мъж с димяща факла; след него колата, а отстрани друг мъж размахваше звънец, припявайки:

— Изнесете мъртвите!

На капрата седеше трети служител и Амбър видя, че той държеше голото тяло на едно тригодишно момченце за краката. Именно той викаше:

— Подпалки, подпалки за шест пенса!

Докато Амбър го наблюдаваше с невярващ ужас, той хвърли детското трупче в колата и слезе. Заедно с онзи със звънеца приближиха, за да вдигнат Спонг.

— Е, добре! — каза той, ръмжейки.

Двамата мъже се наведоха, за да вдигнат Спонг. Единият от тях издърпа корсажа й, излагайки на показ тлъстото и меко тяло на старата жена. Тя бе покрита от главата до краката с дребни синкави петна, признаци на чума. Той подсвирна презрително, събра слюнка и се изхрачи над тялото.

— Пфу! — рече той. — Какво буре с гнило месо!

Никой от другарите му не изглеждаше учуден от поведението му и не му обърна внимание. Хванаха Спонг и я хвърлиха в колата, факлоносецът тръгна отново, звънарят взе звънеца си, а коларят се качи на капрата. Оттам се обърна и подхвърли на Амбър:

— Утре вечер ще се върнем за вас! И не се съмнявам, че ще бъдете по-хубав труп от тая стара воняща развратница.

Амбър блъсна вратата и се заизкачва толкова уморена и обезсърчена, че трябваше да се улови за парапета.

Като се върна в кухнята, тя се залови да приготви вечеря за Брус, като си мислеше, че веднага след това ще трябва да вземе гореща вода и четка и да измие пода на салона. За първи път почувства раздразнение пред многобройните задачи, които я чакаха… Не желаеше нищо друго, освен да си легне, да заспи и да се събуди далече оттук. Товарът на задълженията й се струваше непоносим.

И думите на коларя, който отнасяше мъртвите, продължаваха да звучат в ушите й. Не успяваше да се освободи от тях. Струваше й се, че не се намира тук, в кухнята, а все там, на прага, загледана в неговите действия. Но не беше Спонг тази, на която той късаше корсажа и блъскаше в количката. А тя самата!

„Свети боже! — каза си ужасена. — Струва ми се, че полудявам. Още един такъв ден и ще съм готова за лудницата.“

Докато приготвяше вечерята, движенията й бяха бавни и несръчни. Изпусна едно яйце на земята и се наведе да изтрие пода. Когато се изправи, почувства в главата си остра болка и й се зави свят. Бавно се съсредоточи, но много се изненада, когато пак залитна и щеше да падне, ако не се бе хванала за масата.

Остана неподвижна за миг с поглед, втренчен в пода, след това се обърна и отиде в салона. „Не — казваше си тя, като отблъскваше мисълта, която й бе дошла наум, — не е това. Положително не!“

Взе свещника и го постави върху масичката за писане. Подпря се на ръце и се наведе, за да се види по-добре в малкото кръгло огледало на стената. Пламъкът на свещта отразяваше големи сенки върху лицето й, подчертаваше дълбоките кръгове около очите и сянката на миглите, засилваше ужаса в погледа й. Накрая разгледа езика си, който бе обложен с някакъв жълтеникав слой, а върхът му бе чист, лъскав и много зачервен. Амбър затвори очи, защото цялата стая започна да играе пред нея.

„Света Богородице! Утре вечер ще бъде моят ред!“

XXXVI

Божият гняв тежеше над града.

Но на двадесет мили оттам, в Хемптън корт, където неговият ужасен глас не достигаше, се чуваха прекалено много разсейващи звуци: плъзгането на карти, които се раздават; дрънкането на търкалящи се зарове; дращенето на гъши пера, които пишат любовни, дипломатически или интригантски писма; звук на шпаги в някой забранен и таен двубой; бъбренето, смеховете и гадателският шепот на клюкарките; цигулките и китарите; чашите, които се чукат при наздравица; шумоленето на роклите от тафта и тропането на високите токове. Нищо не се бе променило.

Мимоходом при случай вечер в спалните на Негово величество говореха за чумата така, както разискваха за времето.

— Видяхте ли седмичните списъци? — Уинфред Уелс питаше лейди Стюарт и сър Чарлс Седли.

— Нямам смелост дори да хвърля поглед върху тях. Бедните хорица! Мрат като мухи.

Седли — мрачен, набит и дебел младеж, с черни, много живи очи и с известен вкус към хубавите дантелени вратовръзки — изказа презрение към нейното нежно сърце.

— Глупости, Франсис! Дали ще умрат малко по-рано или малко по-късно, за тях няма никакво значение. Градът беше свръхнаселен!

— Нямаше да говорите така, милорд, ако болестта беше ви засегнала.

Седли прихна да се смее.

— Естествено, мила моя! Ще се съгласите, че има известна разлика между един интелигентен и високопоставен човек и някой беден идиот — хлебар или шивач.

До тях се приближи един благородник и Седли стана да го посрещне. Сложи ръка на рамото му.

— А! Ето го Уилмот! Ние седим тук и скучаем, нямаме друга тема за разговор освен чумата. Елате да ни развеселите. Какво носите? Нов памфлет, който разсипва нечия репутация.

Джон Уилмот, Рочестърски граф, беше висок и строен осемнадесетгодишен младеж, рус и светлокож, с изтънченост, която придаваше на хубавото му лице известна женственост. Той беше дошъл едва преди няколко месеца в двора, след като бе пътувал в чужбина. Беше преждевременно развит и спокоен, скромен и до известна степен боязлив. Приспособил се бързо към нравите на Уайтхол, той току-що бе излязъл от Тауър, където изкупваше греха си за отвличането на богатата мадам Малет с намерение да се ожени за богатството й.

Да се пише беше на мода. Всички придворни пишеха театрални пиеси, сатири и памфлети против своите приятели и познати и графът бе доказал не само че е даровит, но и злобен. Той носеше под мишница навит лист хартия и другите трима не сваляха погледи от него.

— Протестирам, Седли!

Усмивката и държането на Рочестър бяха измамно меки, поклони се пред госпожите Стюарт и Уелс така учтиво, че бе невъзможно да се схване, че не изпитва особено добри чувства към жените.

— Вие сте причина да изглеждам злобен в очите на тия госпожи. Не, това не е памфлет. Една малка шега, която надрасках, докато чаках да ми накъдрят перуката.

— Четете! — провикнаха се двете жени едновременно.

— Да, за бога, Уилмот, четете! Глупостите, които вие драскате, са по-добри от всичко, което пише Драйт, при все че той…

— Благодаря, Седли. Аз ще бъда първият, който ще ръкопляска на пиесата ви, когато я завършите. Тогава чуйте какво съм написал…

Рочестър започна да чете поемата си — една дълга псевдосериозна и полуидилична одисея за един овчар и любимата му: девицата е непреклонна, пастирът — прекалено пламенен и когато най-после той я убеждава да се съгласи, се оказва, че е негоден да задоволи двамата — и поуката бе насочена към някои млади безделници — може би Уинфред Уелс и Седли се забавляваха много, но на Франсис, въпреки че проследи смисъла, подтекстът й убягна. Когато свърши, той изведнъж смачка листа и го хвърли в камината, защото никой джентълмен, достоен за това звание, не трябваше да дава вид, че цени и най-малко своите драсканици.

— Справяте се добре с тоя род сюжети, милорд — каза Седли. — Може би вие сам сте изпитали подобно нещастие.

Рочестър не се показа много обиден.

— Вие, изглежда, винаги знаете моите тайни, Седли. — Дали се дължи на това, че може би спите с моята курва?

— Да не би да се сърдите?

— Ни най-малко. Заявявам, че мъж, който отказва да сподели курвата си със своите приятели, е с окаян нрав и заслужава най-тежко наказание.

— Така! — рече Седли. — Е, добре, аз бих желал да се отнасяте малко по-добре със своите дами. Една ми се оплаква постоянно, че не сте й верен и се отнасяте варварски с нея. Кълне се, че ви ненавижда и не иска да ви види никога вече.

Рочестър избухна в смях.

— Ей, богу, Седли. Вие изоставате много, приятелю! Говорите за предишната ми любовница.

В същия миг лицето на Рочестър смени рязко израза си. Сините му очи потъмняха и върху устните му трепна странна усмивка. Другите се обърнаха зачудени и видяха върху прага на вратата Барбара Палмър. Тя спря за миг, след това — блестяща, величествена, задъхана и смайваща като тропическа буря — се отправи към тях. Беше облечена в зелен сатен и покрита със скъпоценности, които блестяха.

— Бога ми — каза бавно Рочестър, — тая е най-хубавата, която съм виждал досега!

Франсис сви устни и му обърна гръб. Вниманието на краля я бе приучило да се смята за най-хубавата и не понасяше ласкателства, отправяни към други жени. Уинфред и лейди Каслмейн, които някога бяха съперници заради същия човек, се придържаха винаги в границите на изкуствената учтивост. Докато те я наблюдаваха, Барбара прекоси салона и зае място около една от игралните маси.

— Ей — рече Седли, — ако се надявате, че ще спите с нея, ще ви бъде необходимо да се излекувате от своята припряност. Впрочем не вярвам, че ваше благородие спада към нейния тип мъже!

Всички избухнаха във весел смях, защото никой не бе забравил удара, с който Барбара бе търколила на земята Рочестър, когато се бе опитал да си открадне една целувка.

Графът също се изсмя, но в очите му светна зъл пламък.

— Почакайте малко — рече той, като вдигна рамене. — Аз се обзалагам, че след пет години тя ще иска дори да ми плаща някоя значителна сума.

При все че се изненадаха, двете жени изглеждаха очаровани. Дали Барбара бе започнала да плаща на любовниците си? Напротив, Седли смело заяви, че това не е вярно.

— Хайде де, Джон! Вие знаете добре, че нейно благородие може да има всеки мъж само като вдигне крайчеца на единия си клепач. Тя си остана най-хубавата жена в Уайтхол и дори в Лондон…

Действително наранена, Франсис направи някому знак с ръка.

— Ваш слуга, мадам! Господа, имам да кажа две думи на милейди… Страутоън.

Рочестър, Седли и Уинфред размениха усмихнати погледи.

— Вярвам — каза графът, — че един ден тая сърдита Стюарт ще се сблъска с лейди Каслмейн. Господи! Ще напиша епическа поема.

Няколко часа по-късно Франсис и Чарлс стояха пред един отворен прозорец, който гледаше към градината, и нощният ветрец им носеше лъх от рози и портокалов цвят. Беше полунощ и по-голямата част от придворните се бяха оттеглили. Някои брояха загубите си и уреждаха заеми, докато мърмореха против лошия шанс, а други подскачаха от радост, задето са облагодетелствани от съдбата.

Кралица Катерина приказваше с херцогинята на Бъкингам, като се преструваше, че не знае за слабостта на своя съпруг към лейди Стюарт. В продължение на тия три години тя бе научила добре своя урок и при все че обичаше Чарлс искрено и безнадеждно, не се занимаваше вече с връзките му с други жени. Играеше на карти, танцуваше, носеше тоалети по английска мода и се решеше според последните изисквания на парижкото изящество. Накъсо тя бе толкова англичанка, колкото нейното първоначално образование й позволяваше това. Чарлс се отнасяше с нея по най-вежлив начин и изискваше целия двор да прави същото. Тя не беше, но се преструваше на щастлива.

Франсис каза:

— Каква хубава, хубава нощ! Изглежда невъзможно, че на дванадесет мили оттук хиляди мъже и жени са болни и умират!

Чарлс помълча и заговори съвсем ниско:

— Моят беден народ! Не мога да разбера защо страда така. Той не го е заслужил и аз не мога да вярвам в бог, който е достатъчно лош, да наказва един народ заради грешките на неговите управници.

— О, сир — протестира Франсис, — как може да говорите така. Те не са наказани заради вашите грешки, а заради своите.

Чарлс се усмихна.

— Вашата преданост няма граници, Франсис. Аз мисля, че не вие сте моя поданица, а аз — ваш!

В същия миг заповедническият и силен глас на лейди Каслмейн ги прекъсна:

— Господа! Каква лоша карта имах тази вечер! Изгубих шест хиляди лири! Ваше Величество, ето ме пак с дългове!

Тя се заля в клокочещ гърлен смях, като го гледаше право в лицето с големите си виолетови очи. Барбара не беше така добре възпитана, както кралицата. Чарлс я виждаше насаме; тя носеше вече четвърто дете от него и не приемаше да бъде пренебрегвана в обществото. Видимо раздразнен от тая натрапливост, Чарлс я изгледа студено, с онова разграничително високомерие, което така добре владееше, когато бе необходимо.

— Наистина ли, мадам?

Франсис повдигна роклята си с леко презрителен израз.

— Извинете, господарю! На вашите услуги, мадам.

Тя едва погледна Барбара и се накани да се оттегли.

Чарлс хвана ръката й.

— Чакайте, Франсис, ще ви съпроводя, ако позволите. Има ли кой да ви придружи, мадам?

На въпроса, който бе отправен към Барбара, кралят не очакваше никакъв отговор.

— Не, няма. Всички си отидоха.

Тя бе свила устни и обиденият израз на лицето й предсказваше разправии.

— И аз не разбирам защо би трябвало да си тръгна сама, щом като вие…

Чарлс я прекъсна:

— С ваше позволение, мадам, аз ще придружа лейди Стюарт в покоите й. Лека нощ.

Том се поклони много учтиво, подаде ръка на Франсис и двамата излязоха. След няколко крачки Франсис го изгледа и прихна да се смее.

Той я отведе до вратата на нейния апартамент, прегърна я и поиска позволение да влезе, докато тя се съблича. Това той вършеше често, съпровождан от всичките си придворни. Но тя му се усмихна уморено и го изгледа умоляващо.

— Много съм уморена. Боли ме силно главата.

Той се разтревожи веднага, защото при все че чумата не бе се появила още в двора, и най-малкото неразположение създаваше страх.

— Главоболие? А инак как се чувствате? Повдига ли ви се?

— Не, Ваше Величество! Това е обикновено главоболие, както винаги.

— Често страдате от главоболие, Франсис!

— Винаги. Откакто се помня…

— Сигурна ли сте, че това не е дипломатическа болест, която е предназначена да отпрати един досаден гост?

— Не, господарю. Действително ме боли главата. Позволете, моля, да се оттегля.

Той се наведе живо и й целуна ръка.

— Разбира се, мила. Извинете ме. Но обещайте, че ако се почувствате по-зле или ако се появят други признаци, ще потърсите доктор Фрейзър и ще ме предупредите!

— Обещавам ви, господарю. Лека нощ.

Тя се прибра и затвори леко вратата. Вярно бе, че страдаше често от ужасно главоболие. Радостта и въодушевлението й бяха отчасти нервни, защото тя не бе жизнена като лейди Каслмейн.

Зеленият папагал с дълга опашка, който тя бе донесла от Франция и който спеше със сгушена под крилото глава в нейната спалня, се събуди когато влезе, и започна да кряска от радост. Госпожа Бери, възрастната вече прислужница, която не бе я напускала още от детинството й, стана от креслото в което дремеше, и се приближи, за да помогне на младата си господарка да се съблече.

Сама и свободна да се отпусне съвсем, Франсис изглеждаше наистина много изморена. Тя се измъкна бавно от роклята си, разхлаби корсета и седна, като въздъхна облекчено, докато Бери прибираше скъпоценностите и панделките, вплетени в косите й.

— Пак главоболие, мила моя?

Гласът на госпожа Бери беше тревожен, кротък, майчински, а пръстите й нежно бързаха.

— Ужасно!

Франсис с мъка сдържаше сълзите си.

Бери взе някаква кърпа и я натопи в съд с оцет, който беше винаги готов и често употребяван. Тя сложи компреса върху челото на Франсис, като го крепеше с двете си ръце. А Франсис, затворила очи, бе отпуснала с благодарност уморената си глава върху меката възглавница, каквато представляваха гърдите на Бери. И двете мълчаха.

Внезапно отвън се чу шум. Някой паж говореше спокойно, а възбуден женски глас му отговаряше. Вратата на стаята се отвори буйно и влезе Барбара Палмър. Тя изгледа за миг Франсис и след това затвори вратата така рязко, че шумът отекна в главата на Франсис и я накара да потрепери.

— Имам да уреждам една сметка с вас, милейди Стюарт! — заяви графинята.

Гордостта на Франсис веднага се събуди готова за противодействие и борба. Младата жена забрави умората си, стана и повдигна брадичката си.

— На вашите услуги, мадам. Какво мога да сторя за вас?

— Сега ще ви кажа — отговори Барбара.

Тя прекоси пъргаво стаята и спря на две-три крачки от съперницата си. Бери я гледаше с войнствен поглед иззад рамото на Франсис, а папагалът я обиждаше ожесточено, но тя не ги забелязваше.

— Престанете да ме правите смешна публично, мадам! Ето това можете да сторите за мен.

Франсис я изгледа с видимо презрение, като се питаше как бе могла да бъде толкова глупава, да смята тая дива харпия за своя приятелка. След това пак седна и направи знак на Бери да продължи работата си.

— Не разбирам, мадам, как съм могла да ви направя смешна в обществото или другаде. За това трябва да се сърдите само на себе си.

Барбара продължаваше да стои права, с ръце върху хълбоците и полузатворени очи.

— Вие сте една лъжлива циганка, милейди Стюарт, но не забравяйте, че аз съм опасна неприятелка. Може би вярвате, че водите мечката за носа. Но ако се потрудя, ще ви отпратя от Уайтхол, ей така…

И тя изправи дясната си ръка, щракна силно с пръсти, сякаш отхвърляше нещо непотребно.

Франсис се засмя студено.

— Възможно е, мадам! Можете да опитате. Но аз вярвам, че харесвам на Негово величество колкото и вие, макар и по друг начин.

Барбара възкликна отвратена:

— От вашите преструвки на разплакана девица ми се повдига! Никой мъж, след като ви е имал веднъж, не би се занимавал повече с вас. Обзалагам се на каквото желаете, че веднага след като Негово величество спи с вас, той…

Франсис я изгледа отегчена и докато Барбара продължаваше потока от хули, вратата зад нея полека и бавно се отвори. Появи се Негово величество. Той даде знак на Франсис да мълчи и спря върху прага заслушан в приказките на Барбара — мрачен, недоволен, пламнал.

Барбара бе започнала да крещи.

— А съществува едно място, дето аз имам предимство пред вас, милейди Стюарт! Каквито и да са моите недостатъци, никога мъж не е ставал от моето легло…

— Мадам!

Гласът на краля прозвуча строго и Барбара се обърна, като възкликна от ужас. Тогава той влезе в стаята.

— Господарю! — промълви Барбара и се изви в дълбок поклон.

— Край на тия срамни приказки!

— Откога сте тук?

— Времето бе достатъчно, за да мога да чуя доста долни изрази. Искрено казано, мадам, вие понякога проявявате невъобразимо лош вкус.

— Но аз не подозирах, че вие сте тук! — възрази тя.

После изведнъж сви очи и изгледа Чарлс и Франсис.

— Ооо — промълви тя тихо. — Започвам да разбирам. Вие се подиграхте добре с всички нас…

— За съжаление грешите. Така се случи, че вие минахте през хола, без да ме забележите, и когато разбрах къде отивате, ви последвах. Имахте вид на човек, който се готви да извърши глупост.

Той се усмихна едва забележимо, развеселен от смущението й, но лицето му се помрачи пак бързо.

— Доколкото си спомням, мадам, ние се съгласихме и решихме, че вашите обноски към лейди Стюарт ще бъдат едновременно учтиви и приятелски. Но това, което чух, не бе нито учтиво, нито приятелско.

— Как може да искате да бъда вежлива с жена, която ме въвлича в сплетни? — отвърна Барбара на удара с удар, готова да се защитава.

Чарлс се усмихна пак.

— Вие в сплетни? За бога, Барбара, вярвате ли, че това е още възможно? Хайде, предполагам, че лейди Стюарт е уморена и иска да си почине. Ако пожелаете да й се извините, ще си отидем заедно.

— Да й се извиня?

Барбара го изгледа възмутена до дъното на душата си и като се обърна, измери Франсис презрително от главата до краката.

— Да бъда проклета, ако някога сторя подобно нещо!

Благоволението, което бе изписано върху лицето на краля, изчезна бързо. На негово място се появи мрачна горчивина.

— Отказвате, мадам?

— Решително!

Тя го обиждаше открито и предизвикателно. И двамата бяха забравили Франсис, която, болна и с опънати нерви, горещо желаеше да си отидат и да продължат караницата си другаде.

— Никой и нищо в света не може да ме накара, когато и да било, да се извиня пред това безлично, глупаво и презряно същество!

— Това си е ваша работа. Но мога ли да ви посъветвам да се отдалечите от Хемптън корт, докато обмислите добре тоя въпрос? Няколко седмици, прекарани в самота и размисъл, ще ви помогнат да започнете да цените повече добрите обноски.

— Пъдите ме от двора?

— Смятайте го както желаете.

Мигновено Барбара зарони обилни сълзи.

— Значи стигнахме дотам! След всички ония дълги години, които ви посветих! Срамно е за един крал, който може пред очите на целия свят да отпрати майката на своите деца.

Кралят недоверчиво повдигна едната си вежда.

— Моите деца? — повтори той бавно. — Някои, може би, възможно е! Но ние няма какво повече да си казваме. Или ще се извините пред лейди Стюарт, или ще си вървите.

— Но къде? Навсякъде вилнее чумата!

— О, ако е думата за това, тя е вече и тук!

Дори вцепенената Франсис подскочи и двете жени извикаха заедно:

— И тук?

— Жената на един придворен е починала днес. Утре заминаваме за Солсбъри.

— О, боже мой! — изпъшка Барбара. — Всички ще се заразим. И всички ще измрем.

— Не вярвам. Умрялата била погребана и всички, които са били в допир с нея, са изолирани. Доколкото ми е известно, няма друг случай. Хайде, госпожо, решете се на нещо, изберете. Ще ни придружите ли утре?

Барбара погледна Франсис, която, като почувства, че я гледат, се изправи изведнъж, вдигна глава и посрещна погледа на съперницата си със студена вражда. Внезапно Барбара хвърли ветрилото си.

— Не искам! Ще отида в Ричмънд, а вие вървете по дяволите.

XXXVII

Амбър се върна в кухнята и продължи да готви яденето на Брус. Все още се мъчеше да прави всичко, каквото можеше за него. Защото утре щеше да бъде безпомощна и някоя нова болногледачка, може би по-лоша от Спонг, щеше да се разпорежда с тях. Безпокоеше се повече за Брус, отколкото за себе си. Беше много слаб и изискваше зорки грижи. Само като помислеше за тая непозната, която нямаше да се безпокои за онова, което би могло да му се случи, отчаяние изпълваше душата й. „Дано пристигне навреме, за да мога да я подкупя.“

След като изживя първия ужас, тя се примири и й стана безразлично, че е болна. Не мислеше, че ще умре. Когато в някой дом някой заболееше от чума и оздравееше, това се смяташе за добро предзнаменование за другите. (Пренебрегваше смъртта на Спонг, сякаш я бе забравила. Това бе част от някакво далечно минало, което не засягаше Брус и нея.) Без да става дума за суеверие, тя вярваше в своето временно безсмъртие. Желанието й да живее бе прекомерно. Струваше й се невъзможно да умре толкова млада, без да е осъществила намеренията си.

Признаците на болестта бяха същите както у Брус, но се меняха по-бързо.

Когато се накани да влезе в стаята с подноса, главата й щеше да се пръсне от болка, сякаш черепът й бе поставен в стоманен кръг, който непрекъснато се стяга. Потеше се, чувстваше режещи болки в стомаха, ръцете и краката. Гърлото й бе сухо, сякаш бе погълнала прах, и чашите вода, които изпиваше една след друга, не помагаха. Жаждата се засилваше.

Брус бе буден, седнал в леглото — нещо, което правеше често сега — и макар че държеше книга в ръка, гледаше тревожно вратата.

— Къде бяхте досега, Амбър? Да не се е случило нещо?

Тя не посмя да го погледне и задържа очи върху таблата. Започна да й се вие свят. Чувстваше, че се намира в центъра на някакво въртящо се кълбо. Не знаеше вече къде са стените и подът. Спря за миг, помъчи да се задържи и като стисна зъби, тръгна решително напред.

— Всичко е наред! — промълви тя.

Гласът й бе странно глух. Надяваше се, че Брус няма да забележи нищо.

Бавно, защото се чувстваше ужасно уморена и с тежки, неподвижни мускули, тя сложи подноса върху нощната масичка и протегна ръка, за да вземе купата за супа. Тогава видя как Брус също протегна ръка и хвана китката й. И когато най-после го погледна, забеляза върху лицето му израза на ужас, от който се боеше най-много.

— Амбър!

Той продължи да я гледа със зелените си странно съсредоточени очи.

— Болна ли сте?

Едва произнесе тия думи.

Тя въздъхна тихо.

— Да, Брус, болна съм, положително. Но не…

— Какво не?

Амбър се помъчи да си спомни какво искаше да каже.

— Не се тревожете…

— Да не се тревожа? Боже мой! О, Амбър, Амбър! Вие сте болна и аз съм виновен за това! Защо останахте да се грижите за мене! О, мила моя! Ако бяхте заминали, нямаше да бъде така! О, Исусе Христе!

Той отпусна ръката й и зарови пръсти в косите си.

Амбър се помъчи да помилва челото му.

— Не се тревожете, Брус. Не сте виновен. Останах, защото исках да остана. Знаех на каква опасност се излагам, но не можех да си отида. И не съжалявам, Брус! Аз няма да умра!

Той я изгледа с възхищение, каквото тя за пръв път виждаше да свети в очите му. Започна да й се повдига и преди да може да стигне до легена, повърна на пода.

Всяко ново повръщане я изтощаваше все повече. Дълго стоя над легена, подпряна на ръцете си. Косите й, с цвета на прегоряла захар, бяха паднали и закрили лицето й. Изведнъж тя потрепери и се сви. Беше й студено, а стаята беше затворена и в нея гореше огън, макар че денят бе неестествено горещ. Чу шум зад себе си. Обърна се бавно и видя Брус, който се опитваше да стане. Събра последните си сили и изтича до него.

— Брус! Какво правите! Легнете…

Опита се да го накара да легне пак, но нямаше вече никаква сила. Никога не се бе чувствала толкова слаба, толкова немощна, дори и след раждането на децата си.

— Трябва да стана, Амбър. Трябва да ви помогна.

Откакто се бе разболял, само един или два пъти бе ставал от леглото и целият се къпеше в пот. Лицето му се свиваше. Амбър започна да плаче отчаяно.

— В никакъв случай, Брус! За бога, не правете нищо! Ще се самоубиете. Разберете, че не можете да станете. О, след всичко, което направих, искате да се убиете…

И като се смъкна на пода, тя закри лицето си с ръка и започна да хълца. Брус се отпусна върху възглавницата, бършеше челото си с опакото на ръката. Учуден, че се чувства така зашеметен и с шумящи уши, а смяташе, че е по-силен. Протегна ръка, за да помилва Амбър по главата.

— Мила, няма да стана. Моля ви, не плачете повече, защото имате нужда от всичките си сили. Легнете и се опитайте да си починете. Новата болногледачка ще дойде скоро.

Амбър се надигна с голяма мъка и остана изправена сред стаята, като се опитваше да събере мислите си.

— Какво исках да правя? — пошепна тя. — Нещо… Какво ли беше то?

— Можете да ми кажете къде са парите, Амбър. Ще има нужда от тях за провизии, а в себе си нямам нито стотинка.

— О, да, това беше — парите!…

Думите се преплитаха върху езика й, сякаш бе пила без мярка шери-бренди.

— Те не са тук… Отивам да ги взема… Скрити са зад тайната стена.

Салонът й изглеждаше накрай света, там, дето не би могла да стигне никога. Най-после успя да се дотътри и при все че търси дълго, прибра накрая кожената кесия с няколкото скъпоценности, които бе скрила. Отнесе ги в престилката си и ги отпусна върху леглото на Брус. А той междувременно бе успял да издърпа походното легло близо до своето. Амбър се смъкна върху него и сякаш веднага загуби съзнание.

Брус не заспа цяла нощ, като не преставаше да проклина своята безпомощност. Но добре знаеше, че всяко рязко усилие само би влошило положението му и дори би го убило. За него беше по-добре да запази силите си, за да може да се грижи за нея. Затова остана легнал, като от време на време я чуваше как повръща. При всяко повръщане Амбър пъшкаше от болки, но през останалото време беше напълно спокойна. Толкова спокойна, че Брус надаваше ухо с растяща тревога, за да чуе дали диша. След това тя започваше отново да повръща. А болногледачката все още не идваше.

На сутринта Амбър лежеше просната по гръб, с широко отворени очи, но без да вижда нещо. Мускулите й се бяха напълно отпуснали и не съзнаваше, че Брус е до нея. Не чуваше, когато й говореше. Нейната болест се развиваше много по-бързо, но тъкмо това бе особеното у чумата — да мени проявите си според отделната жертва.

Брус реши, ако болногледачката не дойде скоро, да стане и да извика пазача. Но към седем и половина часа чу как вратата се отвори и един креслив женски глас извика:

— Болногледачката на чумави е тук! Къде са те?

— Качете се горе!

След малко на вратата се показа една жена. Едра, кокалеста, около тридесет и пет годишна. Брус забеляза с особено облекчение, че изглеждаше силна и достатъчно интелигентна.

И когато тя се доближи с втренчени в Амбър очи, Брус обясни:

— Аз съм лорд Карлтън. Жена ми е тежко болна, както сама виждате, и се нуждае от особени грижи. Най-добре би било сам да се грижа за нея, но съм оздравяващ и не мога още да стана. Ако се грижите добре за нея и ако остане жива, ще ви дам сто лири.

Той излъга, като каза, че болната му е съпруга, защото реши, че това не засягаше тази жена. А й предложи сто лири, защото смяташе, че така ще й направи по-голямо впечатление, отколкото ако би й предложил някоя по-голяма сума, която тя не би повярвала, че ще получи.

Жената го изгледа доста зачудена.

— Казвате сто лири, господине?

Като се приближи до походното легло, тя разгледа внимателно Амбър, чиито пръсти несъзнателно се свиваха върху завивката, с която Брус я бе покрил. Без тия нервни движения, които вършеше, болната би изглеждала съвсем безжизнена. Ужасни зеленикави кръгове се бяха очертали около очите й и цялата долна част на лицето й лъщеше от слуз и засъхнали лиги. И все пак тя не бе повръщала от три часа насам.

Жената вдигна глава.

— Тя е тежко болна, ваше благородие. Аз не знам…

— Разбира се, че вие не знаете — прекъсна я нетърпеливо Брус. — Но можете постоянно да опитвате едно или друго. Тя е още облечена. Съблечете я, измийте ръцете и лицето й и я настанете добре в леглото, между завивките. Така положението й ще се подобрява непрекъснато. Самата тя приготви обяд за мене и вие ще намерите супа и всичко необходимо в кухнята. Мивката и чистите кърпи са също там. Трябва да се измие подът и да се нареди салонът. Там вчера умря една жена. Хайде, започвайте работа! Как се казвате? — добави Брус, след като помисли.

— Госпожа Сайкс, сър. Да, сър!

Госпожа Сайкс, която обясни на Брус че била дойка, но загубила мястото си, защото съпругът й умрял от чума, работи упорито през целия ден. Той не я остави нито минутка да си отдъхне и макар че не можеше да стане и бе съвсем безпомощен, тя го слушаше смирено било от уважение към титлата му, било от любов към стоте лири. На него му бе все едно.

Привечер Амбър изглеждаше — ако това бе възможно — още по-зле. Върху дясната й слабина се показа подутина, която растеше и се втвърдяваше и все пак нейният връх сякаш не искаше да се пробие. Сайкс много се безпокоеше, защото това бе най-лошият от всички признаци. Дори мушамите със синап не можеха да подействат.

— Какво трябва да се направи? — запита Брус. — Сигурно има нещо, което да се направи! Какво правехте вие с вашите болни, когато чумният оток не се отваряше?

Сайкс наблюдаваше Амбър.

— Нищо, сър — обясни тя. — Обикновено те умираха.

— Но тя не трябва да умре! — извика Брус. — Ние трябва да направим нещо… Тя не може да умре!

Той изглеждаше по-зле от вечерта, но се силеше да остане буден, сякаш ако бдеше над нея, нямаше да я изпусне.

— Можем да я резнем — каза Сайкс, — ако до утре не настъпи промяна. Тъкмо това правеше лекарят. Но болката от рязването ги подлудява понякога.

— Мълчете! Не искам да зная. Донесете й нещо за ядене.

Брус бе изтощен, с опънати до крайност нерви, защото страдаше жестоко от своето безсилие. И не преставаше да си повтаря: „Тя е болна, защото аз я заразих. И сега, когато има нужда от мене, аз стоя проснат тук, като някой идиот, и не съм в състояние да направя нищо.“

Той не можеше да се начуди как тя преживя и тая нощ. На сутринта кожата й доби пръстен цвят, дишането й отслабваше непрекъснато и ударите на сърцето ставаха все по-редки. Сайкс каза, че това са предвестниците на смъртта.

— Тогава трябва да отворим върха на подутината.

— Но това може би ще я убие!

Сайкс се боеше да направи каквото и да е, за да не умори болната. А нейната смърт щеше да я лиши от богатството, което тя не бе и сънувала.

— Правете това, което ви казвам! — извика Брус.

После спокойно и бързо нареди всичко, което трябваше да се направи.

— В горното чекмедже на тая маса ще намерите бръснач. Вземете го! Вземете също шнуровете на завесите и я вържете с тях за леглото така здраво, че да не може да мърда. Вържете също и китките на ръцете й. Донесете леген и кърпи. Бързо!

Сайкс се раздвижи нервно из стаята и след няколко минути всичко бе изпълнено. Амбър лежеше в пълно безсъзнание, здраво завързана за леглото.

Брус се бе навел над нея.

— Дано помогне бог нищо да не почувства — пошепна той.

След това се обърна към Сайкс:

— Хайде! Вземете бръснача и режете бързо и дълбоко!

Той стисна така силно пестниците си, че вените им изпъкнаха.

Потресена, Сайкс го изгледа с бръснача в ръка.

— Не мога, ваше благородие, не мога!

Зъбите й тракаха.

— Много се боя. Ами ако умре?

Брус потъна в пот. Навлажни с език сухите си устни и преглътна несъзнателно слюнката си.

— Да, можете, глупачке! Трябва! Хайде, направете го!

Сайкс го изгледа за миг и след това, сякаш хипнотизирана от силата на волята му, се наведе и постави острието на бръснача върху червената и твърда маса на подутината. В същия миг Амбър се раздвижи и обърна глава към Брус. Сайкс подскочи.

— Режете! — каза Брус с дрезгав глас, със стиснати пестници и разтреперан от безсилен гняв. Лицето му потъмня от приток на кръв, а жилите на врата и слепоочията му станаха дебели като въжета и пулсираха.

С внезапна решителност Сайкс заби бръснача в плътната маса. Амбър изпъшка и пъшканията й се превърнаха полека-лека в стряскащ вик. Сайкс изпусна бръснача и отстъпи с втренчени в Амбър очи. Тя се опитваше да се освободи, като се извиваше ожесточено и пищеше от болка.

Брус понечи да стане.

— Подкрепете ме!

Сайкс се подчини веднага, като го обгърна с едната си ръка, а с другата го хвана под ръка. Брус коленичи бързо пред походното легло и взе бръснача.

— Дръжте я! За коленете!

Сайкс се подчини пак, макар че Амбър продължаваше да се блъска и да вие с обърнати като на обезумяло животно очи. С цялата сила, която му бе останала, Брус сряза твърдата маса, заби бръснача и го завъртя в раната. Когато го изтегли, бликна кръв и го заля, а Амбър отново се отпусна без свяст. Съвсем изтощен, Брус клюмна и подпря глава на ръката си. И неговата рана се бе отворила и превръзката бързо червенееше.

Сайкс пристъпи, за да му помогне да стане.

— Ваше благородие! Легнете си бързо! Ваше благородие, моля ви!

Тя взе бръснача от ръката му и му помогна да се да стани в леглото. Покри го с одеялото. След това се върна при Амбър, чието лице бе приело мъртвешки восъчен цвят. Но сърцето й продължаваше да бие, макар и слабо. Кръв бликаше от разреза, но нямаше никаква гной, следователно отровата не изтичаше.

Брус бе изпаднал в безсъзнание и Сайкс заработи трескаво по свой почин. Избърса кръвта, сгря всички тухли, които можа да намери, и напълни с гореща вода съдовете, които бяха налице. С всичко това огради Амбър. Постави й горещи кърпи върху челото. Ако бе останала някаква възможност, Сайкс се надяваше да спечели стоте лири.

Може би едва след час Брус дойде в съзнание, като подскочи.

— Къде е тя? Не ги оставихте да я отнесат, нали?

— Мълчете, сър! Мисля, че спи. Още е жива и ми се струва, че е по-добре.

Брус се наведе, за да я види.

— О, благодаря ти, боже! Благодаря ти, господи! Сайкс, заклевам се! Ако остане жива, ще получите обещаните ви сто лири. Аз дори ще ги покача на двеста!

— О, много ви благодаря, сър. Но най-добре бихте направили сега да си починете, защото не ми изглеждате никак добре, сър!

— Да, вярно е. Събудете ме, ако тя…

Брус не можа да се доизкаже.

Най-после започна да тече гной, а това означаваше, че от раната се изцеждаше отровата. Амбър лежеше спокойно, все така в безсъзнание, но вчерашният цвят на кожата й бе изчезнал и пулсът й биеше по-силно и по-правилно. Камбанен звън изпълни стаята. Сайкс потрепери, но веднага се успокои. И тая вечер камбаните нямаше да бият за нейната болна.

— Добре поработих, сър, за парите, които ми обещахте — заяви Сайкс на четвъртия ден сутринта. — И сега съм сигурна, че тя е спасена. Мога ли да получа моите лири?

Брус се засмя.

— Да, вие работихте добре, Сайкс. И аз не съм в състояние да ви изразя благодарността си. Но ще почакате още малко.

Той не желаеше да й даде някоя от скъпоценностите, първо, защото те бяха на Амбър, и после от страх да не я насърчи към кражба или някакво друго престъпление. Сайкс бе заслужила парите си, но той не желаеше да й се довери.

— У дома са останали само няколко шилинга и трябва да ги запазя за храна. Но щом почна да излизам, веднага ще се погрижа за вашите пари.

Сега вече Брус седеше през известна част на деня и когато бе необходимо, можеше да стане, но не оставаше прав повече от няколко минути. Тая продължителна слабост го забавляваше и дразнеше едновременно.

— Раняван съм два пъти с куршум — в стомаха и в рамото — каза той един ден на Сайкс, когато бавно се връщаше в леглото си. — Хапан съм от отровна змия и съм страдал от тропическа треска, но и да ме обесят, не бих признал, че съм се чувствал по-зле отсега.

През по-голямата част от времето си той четеше, при все че разполагаше с много малко книги в апартамента и повечето ги познаваше. Някои от тях бяха част от мебелировката на дома и съставяха една от най-почтените сбирки, която включваше Библията, Левиатан от Хобс, „Novum organum“ от Бейкън, няколко пиеси от Бомон и Флетчър, „Religio Medici“ от Броун.

Библиотеката на Амбър беше по-малка и все пак по-разнообразна. Тя се състоеше от един четен и препрочитан алманах, в който дните, които носят щастие или нещастие, бяха грижливо отбелязани, както и ония, които бяха благоприятни за очистване или пускане на кръв, при все че доколкото му бе известно, тя не бе злоупотребявала с тях. Нейни драсканици бяха отбелязани върху кориците на пет-шест книги, като: „Училище за девици“, „Сръчната любовница“, „Любовницата скитница“, „Бележки върху сонетите на Аретино“, и очевидно за да даде дан на модата — „Хюдибарс“ от Бътлър. Личеше, че всички книги освен последната бяха много четени. Брус се усмихна, като си спомни за тях, защото, макар същите тия томчета да можеха да се намерят в будоара на която и да е придворна дама, изборът им не беше по-малко типичен за нея.

Брус седеше или лежеше винаги на края на леглото си, за да може да наблюдава Амбър, без да изпусне и най-малкото движение. Тя се поправяше бавно, но раната го тревожеше, защото продължаваше да се шири и бе покрила вече едно пространство от два пръста в диаметър. Но и двамата — Сайкс и той — бяха убедени, че ако не бяха направили разреза, Амбър щеше да умре.

Понякога обхваната от безкраен ужас, тя вдигаше ръце, сякаш да се запази от нещо, и викаше с плачевен глас:

— Не, не, моля ви! Не режете!

И нейният вик заглъхваше в мъчителни пъшкания, които караха Брус да потръпва. След това отново загубваше съзнание все така унесена, гърчеше се и издаваше неясни звуци.

Едва след седмия ден Амбър го видя й го разпозна. Когато се връщаше от салона, Брус я забеляза привдигната и подкрепяна от Сайкс да преглъща бавно и без интерес няколко лъжички бульон. Както бе наметнат, той коленичи пред малкото походно легло.

Амбър сякаш почувства, че е до нея, и бавно обърна глава. Изгледа го продължително и пошепна много тихо:

— Брус!

Той взе ръцете й.

— Да, мила моя, аз съм тук!

Върху устните й трепна нещо като усмивка и тя се опита да заговори, но сякаш не намираше думи, и Брус се отстрани, за да не я измъчва. Но на другата сутрин, рано още, докато Сайкс я решеше, тя му заговори. Гласът й беше така глух и слаб, че Брус трябваше да се наведе, за да я чува.

— Колко време съм в това положение?

— Вече осем дни, Амбър.

— Вие оправихте ли се съвсем?

— Почти. След някой ден ще мога да се грижа за вас.

Амбър затвори очи и въздъхна дълбоко от умора. Главата й падна върху възглавницата. Прави и мръсни вече, косите й на гъсти кичури ограждаха лицето й. Ключиците й стърчаха рязко и ребрата й можеха да се преброят.

Същия ден госпожа Сайкс се разболя и макар че дълго упорства, че нищо й няма, а само обикновено разстройство от храната, Брус не се заблуди. И понеже не желаеше тя да се доближава до Амбър, посъветва я да си легне в детската стая, за да си почине.

Тя го послуша веднага. Тогава Брус се наметна с една от завивките и отиде в кухнята.

Сайкс не бе имала нито време, нито желание, нито вероятно представа какво значи добре поддържан дом. Всички стаи бяха мръсни и обърнати наопаки. По пода и мебелите беше се наслоил прах и навсякъде се виждаха остатъци от свещи. Кухнята бе задръстена от нечисти чинии и тенджери, напоени с кръв кърпи се валяха в кофите. Хранителните припаси не бяха прибрани, а нахвърляни върху масата и дори на пода.

Те се разваляха бързо от топлината, а и тя не се бе опитала да ги предпази. Маслото бе започнало да гранясва, млякото се бе пресякло, яйцата — вмирисани, гозбите на Сайкс не можеха да се сравнят с тия на Амбър, но все лак Брус си сипа една купа супа и я изгълта бързо. След това потърси най-доброто и го сложи на табла за Амбър.

И докато я хранеше бавно, лъжичка по лъжичка, неочаквано Сайкс се размърда и започна да пищи, защото бе изпаднала вече в делириум. Амбър се вкопчи в Брус, изплашена до смърт.

— Какво е това?

— Нищо особено, мила. Някой вика на улицата. Ето, засега ти стига толкова. Легни си пак!

Тя го послуша, но не сваляше очи от него, докато той отиде до вратата на детската стая, заключи и хвърли ключа на масата.

— В тая стая има някой! — пошепна Амбър. — Някой болен.

Брус се върна и седна до нея.

— Болногледачката е, но няма да може да излезе. Тук нищо не ви заплашва, мила. Трябва отново да заспите.

— Но ако тя умре, Брус! Как ще я изнесете от дома?

По израза на очите й се познаваше за какво мислеше: изнасянето на Спонг, колата за мъртъвци!

— Не се безпокойте за това. Не мислете. Тя е моя грижа. Хайде, мила, трябва да спите, за да оздравеете.

В продължение на два или три часа Сайкс продължи да бълнува с прекъсвания. Тя тропа на вратата, молеше да я пуснат, искаше си парите, които й бяха обещани, но Брус мълчеше. Прозорците на детската стая гледаха в двора, дето минаваше пътеката за черния вход. Към полунощ Брус чу как Сайкс разби шумно прозорците, като не преставаше да вика. След това до слуха му достигна продължителен вой в мига, когато болната скочи от втория етаж и се преби. Мина колата за мъртви и той отвори прозореца и посочи на пазача мястото, където щяха да намерят трупа на Сайкс.

На следния ден към обяд пристигна трета болногледачка.

Брус лежеше и дремеше. Изморил се бе доста, защото бе приготвил храна за Амбър, бе превързал раната и измил ръцете и лицето й. Той отвори бавно очи и видя една стара жена, която се бе изправила до леглото му и го изучаваше с втренчен и любопитен поглед. Сви недоволно вежди и се запита как е могла да влезе така безшумно. Външността й не му хареса никак и го изпълни с недоверие.

Жената беше стара и мръсна, със сбръчкано лице и със зловонен дъх. Но на ушите й забеляза обици с диаманти, които изглеждаха истински, а на пръстите й — скъпоценни пръстени. Ясно беше, че е крадла или вампир, а може би и двете.

— Добър ден, сър. Изпратиха ме от кметството. Аз съм госпожа Маго.

— Аз съм почти здрав — каза Брус, като я наблюдаваше внимателно и се стараеше да се покаже по-силен, отколкото бе всъщност. — Но жена ми има нужда от доста грижи още. Дадох й да закуси тая сутрин, но време е да я нахраня пак. Последната болногледачка остави кухнята в ужасно състояние. Няма нищо за ядене и затова изпратете пазача да купи припаси.

Докато той говореше, жената разглеждаше внимателно стаята: покритите със сребрист плат мебели, мраморните маси, поставените върху камината скъпи вази.

— Къде са парите? — попита тя, без да го погледне.

— Върху масата има четири шилинга. Те са достатъчни за всичко, което ни е необходимо. Пазачът си задържа винаги сам необходимото за почерпка.

Жената взе монетата и я хвърли през прозореца на пазача, като му каза да отиде да купи нещо готово за ядене. Ясно беше, че тя самата нямаше намерение да се занимава с никаква работа. Малко по-късно Брус я извика, за да смени превръзката на Амбър, но тя отказа решително, като заяви, че всички болногледачки, които са превързвали гнойни рани, са умирали, а тя искала да умре от друга смърт.

Брус кипеше от гняв, но отговори спокойно:

— Щом като не желаете да вършите нищо, най-добре ще направите да си отидете.

Старицата се ухили нахално и той се изплаши да не би вече да е разбрала колко безпомощен и слаб беше още.

— Не, милорд, изпратена съм от кметството и ако си отида, няма да ми платят.

За миг те се втренчиха един в друг. Брус стана и се загърна с една от завивките. Тя го наблюдаваше как коленичи до Амбър, като пести силите си. Накрая той се обърна в отчаян гняв:

— Излезте! Идете в другата стая!

Жената продължаваше да се хили, но тръгна и затвори вратата. Брус й извика да остави отворено, но тя си направи оглушки. Като проклинаше със стиснати зъби, той превърза раната и легна, за да си почине. От салона не се чуваше нищо. Мина половин час, докато събра малко сили, за да може да стане. Прекоси стаята, отвори вратата и видя госпожа Маго да тършува в чекмеджето на една от масите. Навсякъде се виждаха пръснати разни неща. Очевидно вещицата бе предприела методични претърсвания във всички мебели, във всички техни тайни отделения.

— Госпожо Маго?

Тя вдигна очи и отправи към него смразяващ поглед.

— Сър?

— Няма да намерите скрит никакъв ценен предмет. Всичко, което бихте могли да откраднете, е на открито. У дома няма пари освен няколко монети за храната.

Тя не отговори, но след миг стана и мина в трапезарията. Брус се потеше от яд и безпокойство, защото бе уверен, че старата жена ще ги убие, без да трепне, ако узнае, че те имат тук седемдесет лири. Известно му беше, че всички болногледачки произлизаха от най-долните слоеве на обществото: стари просякини по професия, ненаказани престъпници или — при епидемии — жени от рода на Сайкс, тласнати от немотия или неуспех в живота.

Той спа зле тая нощ, защото жената беше в салона. Тя бе открила следи от болестта на Сайкс и бе отказала да спи в детската стая. Два или три пъти я чу как се размърда и веднага се изправи — напрегнат и разтревожен. „Ако се опита да ни убие — помисли той, — ще я удуша.“ И отчаян стискаше и отпускаше пестници, защото пръстите му далеч още не бяха възвърнали обикновената си сила.

На разсъмване Брус се унесе в дълбок сън и когато се събуди, видя болногледачката наведена над него с ръка, вмъкната под дюшека. Когато забеляза, че се е събудил, тя се изправи бавно, без никакво стеснение. По изражението й не можеше да познае дали бе намерила кесията с парите и скъпоценностите.

— Исках да оправя леглото ви, сър.

— Предпочитам да си го оправям сам.

— Вчера ми казахте, че мога да си отида. Ако ми дадете веднага петдесет лири, си отивам.

Брус я изгледа проницателно, защото разбра, че му подхвърляше това предложение, за да узнае дали имат пари вкъщи.

— Нали ви казах, че тук разполагам само с няколко шилинга.

— Как, сър? Един лорд, който живее в подобно жилище, да разполага само с няколко шилинга?

— Всичките ни налични пари са у златаря. Има ли нещо за ядене останало от вчера?

— Не, сър. По-голямата част открадна пазачът. Трябва да го пратим да купи пак храна.

През целия ден всеки път, когато ставаше, той чувстваше, че тя го наблюдава, макар че често я нямаше в стаята. „Тя знае, че имам пари — помисли той, — и тази нощ ще направи опит да тури ръка върху тях. Но и да не се добере до тях, мебелите представляват цяло богатство за нея дори ако ги отстъпи на някой препродавач.“

През всичкото време Брус размисляше и изработваше планове, защото съзнаваше, че за да спаси себе си и Амбър, трябва да бъде нащрек и да посрещне всеки удар на старата жена. Докато лежеше, колата за мъртъвци мина три пъти: имаше много трупове за отнасяне.

Прецени всички възможности.

Да поиска помощ от пазача? Но тя щеше да го чуе и освен това той нямаше никакво основание да смята, че пазачът заслужава доверие. Не, нямаше избор: трябваше сам да разреши проблема. „Не е никак вероятно — каза си — тя да си послужи с нож, защото по тоя начин би оставила съмнителни следи.“ Удушването с връв би могло да се приложи най-лесно върху две такива слаби същества като него и Амбър. Положително тя ще се опита да го убие пръв, защото Амбър не би се съпротивлявала дори колкото коте. Стигнал до този извод, Брус се изправи пред задачи, неразрешими при неговата слабост. Ако затвореше вратата и се залостеше зад нея, тя ще е наясно и той не би могъл да я надхитри. А ако се опита да заключи, тя би разбила бравата и в случай на открита борба те няма да са при равни условия, защото, дори да беше по-силен от нея, той не можеше да се движи бързо и скоро щеше да се изтощи.

Накрая реши да я заблуди, че е в леглото и спи, като уподоби тялото си с дрехи, поставени под завивките. А той ще я чака скрит зад завесите на прозореца. И ако тя се приближи, би могъл да я пребие с някой от тежките оловни свещници. Но този план съвсем пропадна, защото хитрата вещица не пожела да затвори вратата. Когато той й каза да затвори, тя се подчини, но само след няколко минути чу как отново съвсем тихо се отвори. Вратата стоя полуотворена повече от час и той пак й извика:

— Маго, затворете вратата!

Жената не отговори. Но Брус чувстваше присъствието й и че тя го дебне, защото лунната светлина достатъчно осветяваше стаята. Не можеше да я види, но тя не пропускаше нито едно негово движение. Върна се в леглото и се изпоти от яд при мисълта, че след като се бяха спасили от чумата, и двамата може би ще загинат от ръцете на една ужасна и алчна старица.

„Исусе Христе! Това няма да го бъде! Няма да позволя да ни убие!“ Брус чувстваше особена отговорност за живота на Амбър.

Часовете се изнизваха един след друг.

Много пъти чу да минава колата за мъртъвци, камбаните биха повече от двадесет пъти. Без да ще, той ги броеше: дванадесет жени и осем мъже от тяхната енория само тази нощ! Ужас го обземаше при мисълта, че може да заспи — защото умората го налегна неудържимо, — и затова почна да си повтаря всички стихотворения, които помнеше, и всички песни, които някога бе пял. Мислено състави списък на всички книги, които бе прочел, на всички жени, които бе любил, на всички градове, които бе посетил. Само така можеше да стои буден.

Най-после Маго влезе в стаята.

Брус видя как вратата се отваря съвсем леко и след миг чу скърцане по пода. Луната се бе скрила и мракът бе непрогледен. Сърцето му биеше силно, той се чувстваше целият нащрек, вперил очи в тъмнината, наострил уши тъй, че почти чуваше ударите на собствения си пулс.

Жената напредваше бавно. След всяко пропукване на дъсчиците на паркета настъпваше такава пълна и продължителна тишина, че Брус накрая не можеше да каже от коя посока е дошъл шумът. Тия безкрайни спирания на старицата го измъчваха непоносимо, но той се стараеше да лежи неподвижно, като диша тихо и естествено. Нервите му бяха опънати до скъсване, цял трепереше — толкова силно бе желанието му да се хвърли отгоре й и да я стисне за гърлото. Но не дръзваше, защото тя можеше да се изскубне и тогава щяха да бъдат безпомощни. Обзе го безкраен страх, че може да не издържи на това напрежение. Силите му сякаш отпадаха и ръцете и нозете го заболяха.

Изведнъж, съвсем неочаквано Брус усети, че го облъхна зловонният й дъх и така разбра, че тя се намира близо до него. Отвори широко очи, но не можа да види нищо. За миг се поколеба. Тогава с изненадваща бързина и сила жената хвърли върху главата му въжена примка и задърпа яко. Брус протегна ръка, успя да я сграбчи и я дръпна към себе си. После пъхна пръсти под примката на шията си, измъкна се и я хвърли върху нейната глава. Събра всичките си сили и започна да стяга. Жената се бореше и диво се бранеше, като издаваше глухи, задавени звуци. Но Брус не преставаше да стяга и след няколко минути разбра, че тя е мъртва. Оттласна от себе си трупа, който се свлече на пода, и се отпусна в леглото почти без свяст. Амбър спеше непробудно.

XXXVIII

Когато смъкна госпожа Маго по стълбите, за да я приберат с талигата за труповете, той даде пет гвинеи на пазача — да не известява на клисаря. Не искаше вече никакви болногледачки. Чувстваше се достатъчно добре, за да се грижи за Амбър сам, макар че отначало сигурно щеше да му бъде трудно.

На другата сутрин установи, че госпожа Маго е оставила кухнята дори в по-лошо състояние, отколкото Сайкс. Вонеше на гнили плодове и зеленчуци, по месото гъмжаха червеи, зелена плесен покриваше хляба. Нямаше нищо, което да става за ядене, и тъй като все още не беше в състояние да почисти или да сготви сам, Брус изпрати пазача до един хан да донесе някаква гозба.

Но с течение на времето той постепенно възвръщаше силите си. Налагаше му се да почива и след най-малката свършена работа, но успя накрая да изчисти всички стаи. Един ден, когато Амбър все още спеше, той я пренесе в застланото с чисто бельо легло, а сам се настани на кушетката с колелцата. Двамата осмиваха домакинските и готварските му способности, на които се отдаде веднага щом се почувства добре, и Амбър се засмя за първи път, когато, събуждайки се една сутрин, го видя да мете пода гол, само с една кърпа, завързана около кръста. Каза му, че непременно ще даде неговите рецепти на бъдещата си готвачка, и го попита как постига белотата на чаршафите. Перачката понякога ги връщала в по-лош вид от оня, в който й били изпращани.

Скоро Брус започна да пазарува сам — освободиха пазачите, защото вече не бяха нужни — и установи, че улиците са почти безлюдни.

Седмично умираха по десет хиляди души или дори повече, но ужасяващото бе, че за част от тях никой не съобщаваше, нито пък ги брояха. Талигите за мъртвите минаваха по всяко време, но въпреки това по улиците лежаха стотици трупове. Събираха ги на камари по площадите, а плъховете гъмжаха из тях. Много биваха полуизгризани, преди да ги погребат. По калдъръмите никнеше трева, хиляди домове бяха изоставени, цели улици пустееха барикадирани и затворени, тъй като обитателите им бяха мъртви или избягали. Дори камбаните спряха да бият. Градът беше напълно замрял, горещ и вонящ.

Брус се спираше да поприказва с търговците. Много от тях, както въобще повечето от хората, които останаха, се бяха отърсили от първоначалния ужас. Смъртта се бе превърнала в нещо толкова обикновено, че страхът отстъпи пред презрението. Боязливите стояха залостени в къщите си и не смееха да излязат. Други, които не променяха всекидневните си занимания и навици, бяха развили някакъв фатализъм, обуздаван малко от предпазливостта, но в повечето случаи преднамерено безразсъден. Траурни облекла почти не се забелязваха, макар че в първата седмица на септември всеки ден умираха по две хиляди човека и почти нямаше семейство, което да не е изгубило някого.

Носеха се безброй фантастични и страшни истории, ала нищо не беше по-страшно от онова, което наистина ставаше. Говореше се за много случаи на хора, погребани живи — от една страна, защото беше трудно да се различат изпадналите в мъртвешка кома от издъхналите, и, от друга, защото болногледачките бързаха да изхвърлят болните и да ограбят къщата. Разказваха за някакъв месар, оставен на улицата с покров, когото не прибрали в талигата за мъртвите. На другата сутрин той дошъл в съзнание. Сега бил жив и вече почти здрав. Друг бил полудял, избягал от дома си, хвърлил се в Темза, преплувал до отсрещния бряг и се оправил. Млада жена открила чумно петно върху кожата на бебето си, разбила главата му в стената и хукнала с писъци из улиците.

Първия ден, в който можеше да излиза, Брус извървя разстоянието от половин миля до Алмсбъри Хаус, отключи и се качи на горния етаж да си вземе чисти дрехи. Тези, които носеше, изгори. Имаше няколко слуги, оставени да пазят, защото в много от големите празни къщи върлуваха крадци и просяци. Те не бяха излизали повече от два месеца, отказаха да приближат до него, разговаряха отдалече и се зарадваха, когато си тръгна.

Към средата на септември Амбър вече бе в състояние да се облече и да поседи няколко минути на двора. В началото Брус я носеше на ръце, но тя настоя да я остави да ходи, защото искаше да закрепне, за да напуснат града. Сега беше убедена, че Лондон е обречен, прокълнат от бога и че ако не се измъкнат, ще умрат заедно с всички останали. Макар и да се чувстваше по-добре, все още бе мрачна и потисната. От обичайното й поведение нямаше и следа. Възстановен напълно, Брус възвърна увереността и оптимизма си и се опитваше да я забавлява, но не беше никак лесно.

— Чух нещо интересно днес — каза й една сутрин, докато седяха на двора.

Донесъл бе стол и Амбър буквално се строполи на него. Брус изгори всичките й дрехи. Сега й бе останала само една рокля с висока яка от обикновена черна коприна, която подчертаваше още повече пожълтялата й изсушена кожа. Под очите й имаше тъмни кръгове, косата й, загубила блясъка си, се спускаше на мазни кичури до раменете, но от едната страна тя я бе закичила с червена роза.

— Какво? — попита го равнодушно.

— Е, звучи нелепо, но се кълнат, че е истина. Някакъв пиян свирач легнал онази нощ на улицата да спи. Минала талигата за мъртвите, хвърлили го отгоре и продължили. Но по пътя към гробищата той се събудил и без да се стряска от обкръжението си, извадил свирката и я надул. Каруцарят и носачът хукнали да бягат, крещейки, че на талигата има призраци…

Амбър не се засмя, нито дори се усмихна. Погледна го недоверчиво, с някакъв ужас и отвращение.

— Ох, какъв кошмар! Жив човек в талигата… О, не може да е вярно…

— Извинявайте, скъпа. — Той мигом се разкая и веднага смени темата. — Знаете ли, мисля, че намерих начин да се измъкнем от града. — Седеше на плочника до нея по бричове и риза, един кичур от несресаната му коса бе паднал върху челото му. Той я гледаше усмихнат, присвил очи от слънцето.

— Как?

— Яхтата на Алмсбъри е все още тук и е достатъчно голяма, за да вземем храна, която ще ни стигне за няколко седмици.

— Но къде да отидем? Не можем да излезем с яхта в открито море, нали?

— Няма и да се опитваме. Ще отплаваме по Темза към Хемптън корт, ще минем покрай Уиндзор и Мейдънхед и ще продължим нагоре. След като оздравеем напълно, за да не разпространяваме болестта, можем да отидем в имението на Алмсбъри в Хиърфордшиър.

— Но вие казахте, че не се разрешава на никакви кораби да напускат пристанището. — Дори най-обикновените планове сега й се струваха по-трудни от безумните начинания, когато беше здрава.

— Така е, ще трябва да сме предпазливи. Ще тръгнем през нощта, но не се тревожете за това. Аз ще подготвя всичко. Вече съм започнал.

Той спря, защото Амбър го гледаше втренчено, с почти позеленяло лице, вцепенена, превърната цялата в слух. Тогава Брус също го чу — трополящия звук на колелата по калдъръма и един далечен мъжки глас:

— Изнесете мъртъвците!

Амбър се олюля напред, но той бързо скочи и я взе на ръце. Занесе я горе на балкона, а оттам в спалнята и много нежно я сложи да легне. За миг бе изпаднала в несвяст и сега отново отвори очи. Болестта я бе направила напълно зависима от него — очакваше да й вдъхне сила и увереност, да намери изход за всичките й страхове и тревоги. Той беше любим, господ и баща.

— Никога няма да забравя този звук — промълви Амбър. — Докато съм жива, ще го чувам всяка нощ. — Очите й заблестяха, някаква истерична възбуда ускори дишането й: — Никога вече няма да мисля за нещо друго…

Брус се наведе и я погали по лицето:

— Амбър, недейте! Не се оставяйте на тези мисли! Можете да ги забравите. Можете и трябва да го направите…

Няколко дни по-късно Амбър и Брус напуснаха Лондон с яхтата на Алмсбъри. Околността беше красива. Ливадите край реката бяха осеяни с невени, а край бреговете й растяха лилии и папур. Големи туфи от водорасли като зелени коси се носеха по течението, а в късните следобеди край водата винаги имаше стада добитък, кротки и притихнали.

Минаваха покрай много други лодки, повечето малки гемии или барки, натъпкани с цели семейства, които бяха избягали от чумата по този начин, защото нямаха къщи в провинцията. Но макар и да си разменяха поздравя и новини, хората все още изпитваха недоверие едни към други. Тези, които бяха успели да избегнат болестта, нямаха никакво намерение да се излагат на риск сега.

Пътуваха бавно покрай Хемптън и Стейнс, Уиндзор и Мейдънхед, спираха, когато намираха място, което им се нрави, оставаха, докато им харесва, и отново потегляха. Още след първото денонощие Лондон и неговите хиляди умиращи им се струваха видение от някакъв друг свят, почти от друг век. Амбър започна да се оправя по-бързо и като Брус бе решена вече да изтрие тези спомени от паметта си. Прокраднеха ли се, ги отблъскваше, отказвайки да застане лице в лице с тях, като си повтаряше настойчиво: „Ще забравя, че е имало чума.“

И постепенно започна да й се струва, че болестта на Брус и нейната собствена болест, както и всички събития от последните три месеца, не са се случили наскоро, а вреди много години, в един забравен живот. Дори имаше чувството, че са се случили на други хора, а не на тях. Чудеше се дали и той изпитва същото, но не го попита ни веднъж, защото това бе тема, която не желаеха да обсъждат.

Известно време Амбър беше отчаяна от своя вид. Боеше се, че е загубила завинаги хубостта си и ще бъде грозна до края на живота си. Въпреки всички опити на Брус да я успокои, тя плачеше от ярост и мъка всеки път, когато се видеше в огледалото.

— О, боже мой — ридаеше Амбър. — Предпочитам да умра, отколкото да изглеждам така! Брус, никога няма да съм такава, каквато бях преди, знам го! Мразя се!

В такива моменти той я прегръщаше, усмихваше й се като на непослушно дете, опитвайки се да разсее страховете и терзанията й.

— Разбира се, че ще изглеждате както преди, скъпа. Боже мой, та вие бяхте тежко болна и не бива да си мислите, че можете да се оправите за няколко дни.

Не бяха прекарали много време на яхтата, когато здравето й се подобри до такава степен, че тя започна да прилича на себе си.

И двамата съзнаваха, както може би никога дотогава, колко е хубаво просто да си жив. Часове наред лежаха на палубата, изтегнати на възглавници, и поглъщаха слънчевата светлина, която сякаш проникваше до костите им. И макар че Брус лежеше гол и тялото му отново придобиваше плътен загар, Амбър се пазеше внимателно, защото се боеше да не потъмнее матовата й кожа. Споделяха всичко, за да усетят по-дълбоко радостта: късното лятно небе, чисто и синьо, разкрасено тук-там от някое облаче. Звука на дърдавеца в окъпаното с роса утро. Мириса на земя и топъл летен дъжд. Сребристозелените листа на тополата, израснала до плитко поточе. Малкото момиченце, застанало сред бели маргарити, заобиколено от стадо гъски.

По-късно започнаха да ходят в селата, за да си купят храна или да хапнат някоя гозба, което сега им се струваше рядък разкош и почти приключение. Амбър се тревожеше много за Нан и малката Сюзън, особено след като разбра, че чумата е стигнала и до провинцията. Но Брус опитваше да й внуши, че са здрави и невредими.

— Нан е разумна жена и ви е много вярна. Ако стане опасно там, където са, тя ще иде другаде. Вярвайте й, Амбър, и не се терзайте.

— Вярвам й! — отвръщаше тя. — Но не мога да не се терзая. Ох, как ще се радвам, ако зная, че са здрави и невредими.

Всичко, което Амбър виждаше сега, й напомняше за Меригрийн и за живота й с леля Сара и чичо Мат. Тази земя беше плодородна, както и в Есекс, с големи богати ферми, много овощни градини, тихи, хубави селца, отстоящи на две-три мили едно от друго — макар че, що се отнася до обитателите им, това разстояние често беше равно на двеста-триста мили. Някои от къщите бяха от червена тухла с дъбови рамки на прозорците и сламени покриви, метнати като дебели одеяла. Грамофончета и рози пълзяха по стените им и висяха на цели китки около прозорците. Перленосиви гълъби гукаха нежно, накацали по стръмните покриви, а в пътния прахоляк се боричкаха врабчета. Сега Амбър мислеше, че всичко това — покоят, тишината и някакво доволство от съдбата — съществуват единствено тук.

Тя се опита да обясни на Брус усещанията си и добави:

— Никога не съм изпитвала това, докато живеех там, и все пак, бог ми е свидетел, не искам да се върна!

Той се усмихна нежно.

— Остарявате, мила!

Амбър го погледна с изненада и неприязън.

— Остарявала съм? Света Богородице! Аз не съм толкова стара! Още нямам двайсет и две! — Станеха ли на двайсет години, жените започваха да се притесняват за възрастта си.

Брус се засмя.

— Не исках да кажа, че остарявате. Просто вече пораснахте и имате спомени, а спомените са винаги малко тъжни.

Амбър се замисли и тихичко въздъхна. Здрачаваше се и те се връщаха на яхтата, минавайки през една тучна ливада край реката. Наблизо крякаше жаба, сякаш тракаше с кастанети, и шумно жужаха бръмбари.

— Вероятно е така — съгласи се тя, после изведнъж вдигна очи към него: — Брус, помните ли деня, в който се срещнахме? Затварям очи и ви виждам съвсем ясно — как седяхте на коня и как ме погледнахте. Изтръпнах, дотогава никой не ме беше поглеждал така. Спомням си как бяхте облечен — в черно кадифе със сърмени ширити… Каква прекрасна дреха! А колко бяхте красив! Но и мъничко ме изплашихте. И като че ли все още е така. Чудя се защо?

— Никак не мога да си го обясня. — Изглеждаше развеселен, защото тя често се връщаше към миналото и никога не забравяше и най-малката подробност.

— О, като си помисля само! — В момента вървяха по едно разклатено дървено мостче и Амбър, която беше напред, изведнъж се обърна и го погледна. — Ами ако леля Сара не ме беше изпратила тогава да занеса сладкиша на жената на ковача! Ние никога нямаше да се познаваме и аз все още щях да съм в Меригрийн!

— Не, нямаше да бъдете! Оттам минаваха и други кавалери. Щяхте да напуснете Меригрийн независимо от това, дали сме се срещнали.

— Така значи, Брус Карлтън! Нямаше да го напусна. Аз тръгнах с вас, защото това беше съдба, предопределена от звездите. Нашият живот е решен горе, на небето, и вие го знаете.

— Не, не го зная, както и вие. Може да го мислите, но не го чувствате.

— Не ви разбирам. — Вече бяха прекосили моста и отново вървяха един до друг, Амбър шибна ядосано тревата с клонката, която държеше в ръка. После изведнъж я захвърли, застана срещу него и го хвана за ръцете. — Не мислите ли, че сме създадени един за друг, Брус. Сигурно го мислите… вече.

— Защо „вече“? Какво искате да кажете?

— Как… след всичко, което преживяхме заедно… Защо тогава останахте да се грижите за мен? Можехте да си отидете, след като оздравяхте, и да ме оставите сама — ако не ме обичахте.

— Боже мой, Амбър! Смятате ме за по-голям негодник, отколкото съм. Разбира се, че ви обичам. И донякъде съм съгласен с вас, че сме създадени един за друг.

— Донякъде? Какво искате да кажете?

Той я прегърна, прекара пръсти през дългата й лъскава и гъста коса и устните му се приближиха до нейните.

— Ето какво искам да кажа — прошепна нежно. — Вие сте красива жена, а аз съм мъж. Разбира се, че сме създадени един за друг.

Макар че не му отговори нищо, тя не искаше да чуе точно тези думи. Когато остана заради него в Лондон, рискувайки собствения си живот, не бе очаквала благодарност или нещо в замяна. Но когато Брус остана заради нея, като се грижеше така нежно и всеотдайно, както и тя за него, Амбър повярва, че се е променил и вече ще се ожени за нея. С нарастващ страх и лоши предчувствия очакваше да й заговори за това, но той не бе казал нищо.

„О, не, не е възможно — непрекъснато си повтаряше Амбър. — След като ме е обичал толкова, за да направи всичко това, той ме обича достатъчно, за да се ожени за мен. Според него аз зная, че ще го направи веднага щом ни се отдаде възможност — затова не ми казва нищо. Според него аз…“

Но желанието й да си вдъхва увереност не можеше да потисне съмненията и терзанията, които нарастваха с всеки изминал ден. В края на краищата започна да съзнава, че нищо не се е променило — той възнамеряваше и занапред да живее тъй, както бе решил предварително, сякаш никога не е имало чума.

Амбър изпитваше отчаяно желание да говори с него по този въпрос. Но боейки се да не разруши хармонията между тях — почти съвършена за първи път, откакто бяха заедно, — тя си налагаше да изчака по-благоприятна възможност.

А дните летяха. Бодливата зеленика аленееше. В овощните градини се виждаха товарни коли и въздухът ухаеше със свежия мирис на зрели червени ябълки. Един-два пъти валя.

Оставиха яхтата в Абингдън и преспаха в една тиха стара странноприемница. Въпреки очевидните си опасения в края на краищата съдържателите приеха медицинските им свидетелства, и то само защото Брус им даде допълнително пет гвинеи, макар парите да бяха на привършване. На следващата утрин наеха коне и водач и се отправиха към имението на Алмсбъри, което се намираше на около шестдесет мили. Поеха по главния път към Глостър, прекараха нощта там и на другия ден продължиха. Когато някъде преди обед стигнаха до Барбъри Хил, Амбър беше напълно изтощена.

Алмсбъри изтича насреща им с вик. Вдигна Амбър, като я завъртя и я целуна, потупа Брус по гърба, разказвайки непрекъснато как през цялото време се е опитвал да открие и двамата — без да се сети, че са заедно, — колко е бил уплашен и колко се радваше сега че са при него живи и здрави. Емили също се зарадва, макар и без такива изблици, и всички влязоха в къщата.

Барбъри Хил не беше най-голямото провинциално имение на графовете Алмсбъри, но семейството бе успяло да си възвърне тъкмо него. Макар и не така внушително като Алмсбъри Хаус в Стренд, то носеше особено очарование. Къщата бе построена от червени тухли във формата на буквата „Г“ и се гушеше в подножието на хълма. В едната си половина имаше четири етажа, в другата — само три. Покривът беше островръх, с плочи, много кули, тавански прозорчета и с няколко вити комина. Стаите бяха украсени с изкусна резба и отливки. Мазилка, красива като глазурата на празнична торта, покриваше таваните, стълбището беше величествено, с разточителна резба от късния елизабетински период.

Алмсбъри веднага изпрати няколко души да намерят Нан Бритън и да я доведат. Когато Амбър отпочина и облече една от роклите на лейди Алмсбъри, която според нея нямаше никакъв стил, а и трябваше да я стесни по страничните шевове — двамата с Брус отидоха в детската стая. Не бяха виждали сина си повече от година, от сутрините, когато се срещаха в Алмсбъри Хаус. Сега той бе пораснал и доста променен.

Момченцето беше вече на четири години и половина, високо за възрастта си, здраво и силно. Очите му бяха сиво-зелени като на Брус, а тъмнокафявата му коса падаше на вълни до раменете, където се подвиваше на големи къдрици. Вече го обличаха като възрастен — промяната бе направена, когато навърши четири години — и облеклото му беше точно копие на дрехите на лорд Карлтън, включително миниатюрната сабя и украсената с пера шапка.

Стилът на възрастните в облеклото на децата се превръщаше до известна степен в символ на стремежа да се ускори израстването им по принципа на парниците. Малкият Брус например се учеше вече да чете, да пише и да смята. Уроците по езда, танци и обноски също бяха започнали. Не след дълго щяха да ги последват и нови: по френски, латински, гръцки и староеврейски, фехтовка, музика и пеене. Детството бе кратко, зрелостта идваше рано, защото и в най-добрия случай животът беше несигурен риск. Време за губене нямаше.

Когато влязоха в детската стая, момчето седеше заедно с най-големия син на Алмсбъри на една масичка и четеше нещо в буквара си. Но очевидно чакаше родителите си, защото, щом отвориха вратата, начинът, по който се обърна, им подсказа, че е хвърлял вече много нетърпеливи погледи в тази посока. Букварът падна на пода, той скочи от стола и се затича радостно към тях. Ала при острата забележка на гувернантката си незабавно спря, свали със замах шапка и се поклони изискано първо на Брус и после на Амбър.

— Радвам се, че ви виждам, сър. И вас, госпожо.

Амбър обаче не изпита никакво страхопочитание към гувернантката. Тя се втурна напред, падна на колене и го погълна в прегръдките си, като обсипваше червените му бузи със страстни целувки. Очите й заблестяха, тя се разплака, като се смееше от щастие:

— О, скъпият ми! Скъпи мой! Мислех, че никога вече няма да ви видя.

Ръцете му бяха обгърнали шията й.

— Но защо, госпожо? Аз бях сигурен, че някой ден ще видя и двама ви.

Амбър се засмя и прошепна едва чуто:

— По дяволите гувернантката! Не ме наричайте госпожо! Аз съм вашата майка и ще бъда наричана така. — Двамата се разсмяха, той промълви „майко“ и после полубоязливо, полупредизвикателно погледна през рамо гувернантката, която го наблюдаваше.

С Брус беше по-сдържан и явно усещаше, че двамата са джентълмени, които не могат да си позволят подобни изблици. Ала въпреки това бе очевидно, че обожава баща си. Амбър усети ревност, докато ги гледаше, но се порица за своята дребнавост и дори се почувства леко засрамена. След близо час те напуснаха детската стая и тръгнаха обратно по дългата галерия към апартаментите си в другия край на сградата.

Ненадейно Амбър каза:

— Брус, не е честно момчето да живее така. Той е незаконороден. Какъв смисъл има да учи, да се държи като лорд, след като само господ знае какво ще стане когато порасне.

Тя извърна очи, за да го погледне, но изражението му не се промени и щом стигнаха до нейния апартамент, Брус отвори вратата и влезе. Амбър се завъртя бързо, за да застане срещу него, и мигом разбра, че ще й каже нещо важно.

— Отдавна исках да поговорим за това, Амбър… Смятам да го направя свой наследник… — И тогава, след като по лицето й проблесна надежда, бързо добави: — В Америка никой няма да знае дали е законен или не… Ще мислят, че е дете от по-ранен брак…

Втренчена, Амбър го гледаше невярващо. Лицето й се сви, сякаш неочаквано й бяха ударили жестока плесница.

— От по-ранен брак? — повтори тихо. — Значи сега сте женен.

— Не, не съм. Но някой ден ще се оженя…

— Това означава, че все още не възнамерявате да се ожените за мен.

Брус мълча дълго, едната му ръка се вдигна в неволен жест, но я отпусна.

— Не, Амбър — проговори най-сетне. — Вие го знаете. Говорили сме вече за това.

— Но сега е различно! Вие ме обичате — сам ми го казахте! И зная, че е така! Вие трябва да ме обичате! О, Брус, вие не ми казахте това, за да…

— Не, Амбър, аз говоря сериозно. Наистина ви обичам, но…

— Защо тогава не се ожените за мен, ако ме обичате?

— Защото, скъпа, любовта няма нищо общо с това.

— Няма нищо общо с това! Тя има всичко общо с това. Не сме деца, които трябва да слушат родителите си за кого да се оженят! Ние сме възрастни и можем да правим каквото пожелаем…

— Точно това е моето намерение.

Няколко секунди тя не свали очи от него и в това време я завладя желанието да вдигне ръка и да го зашлеви. Но нещо, което забеляза — твърдостта и искрите в очите му, — я задържа на мястото й. Той стоеше и я гледаше, сякаш в очакване, после се обърна и излезе от стаята.

Нан пристигна две седмици по-късно със Сюзън, дойката, Тенси и Големия Джон Уотърмен. Цели четири месеца, бягайки от чумата, те бяха се местили от село на село. Въпреки всичко бяха им откраднали багажа само от една кола. Почти всички дрехи и лични вещи на Амбър бяха непокътнати. Тя бе толкова благодарна, че обеща на Нан и Големия Джон по сто лири, когато се завърнат в Лондон.

Брус беше запленен от седеммесечната си дъщеря. Очите на Сюзън вече не бяха сини, а яснозелени и косите й бяха златисти, истински руси, без светлокафявия оттенък на майка й. Не приличаше много нито на Брус, нито на Амбър, но по всичко личеше, че ще стане красавица, и сякаш предусещаше съдбата си, защото вече флиртуваше и се смееше доволно само като видеше мъж. Алмсбъри се закачаше с Амбър, заявявайки, че поне не може да има съмнения коя е майка й.

Щом Нан пристигна, Амбър съблече неподходящата черна рокля на Емили и след като премисля дълго, избра една от своите: официална рокля от медночервеникав атлаз, със силно изрязано деколте, корсаж с банели и дълъг шлейф. Тя се гримира и за първи път от много месеци насам Нан нави косите й, след което вдигна къдриците високо над тила. Сред бижутата си Амбър намеря чифт смарагдени обици и смарагдена гривна.

— Господи! — възкликна тя, като се изучаваше в огледалото със задоволство. — Почти бях забравила как изглеждам!

Очакваше Брус, който беше отишъл на лов с Алмсбъри, да се върне скоро и макар че гореше от нетърпение да му се покаже в най-добрата си светлина, изпитваше и известен страх. Какво щеше да й каже за това, че е свалила бързо траура? Освен ако не се омъжеха повторно, вдовиците трябваше да носят цял живот обикновени черни рокли и дълъг воал на главата.

Най-сетне Амбър чу как се блъсна вратата в съседната стая и как стъпките му я прекосяват. Той я извика и почти в същия миг се появи на прага, като разхлабваше вратовръзката си. Амбър гледаше колебливо, с широко отворени очи, и мило се усмихна, когато Брус се закова на място преди да свирне тихичко с уста. Амбър разтвори ветрилото си и бавно се завъртя.

— Как изглеждам?

— Как изглеждате? Ах, вие, малка, суетна кокетке, изглеждате като ангел! И го знаете!

Амбър се затича към него, като се смееше.

— Наистина ли, Брус? — Но изведнъж лицето й помръкна, тя наведе глава и започна да брои пръчиците на ветрилото си. — Смятате ли, че е грешно от моя страна да захвърля траура толкова скоро? О, аз, разбира се, ще го нося, когато се върна в града — допълни тя, като бързо вдигна очи към него, — но тук, в провинцията, това няма значение, нали? Няма кой да ме види, нито пък се знае дали съм вдовица или не?

Той се наведе, целуна я бързо, усмихвайки се, и макар че се опита да разгадае изражението му, Амбър не беше сигурна какво мисли.

— Разбира се, че не е грешно. Траурът, както знаете, се носи в сърцето… — Брус докосна леко лявата й гръд.

След едно необичайно горещо и сухо лято в края на октомври времето се промени бързо. Големи дъждовни бури следваха една подир друга и към средата на месеца застудя силно. Въпреки това двамата мъже излизаха на езда или на лов, макар че обикновено барутът им се навлажняваше и рядко убиваха по нещо. Амбър прекарваше повечето сутрини в детската стая. Понякога Брус и Алмсбъри играеха билярд, а тя ги гледаше или тримата играеха карти, или пък се забавляваха, като съставяха анаграми от собствените си, а и от чужди имена. Те обикновено не звучаха ласкателно. Емили рядко се включваше в тези забавления, защото беше една старомодна домакиня, която предпочиташе да ръководи готвенето и чистенето до най-малката подробност, вместо да ги повери на иконома, както бяха започнали да правят много знатни дами. Амбър не можеше да си представи как би могла да прекарва цялото си време в детската стая, в килерите или в кухнята, но несъмнено и тримата бяха по-весели, когато Емили отсъстваше.

Обикновено по това време на годината в Барбъри Хил беше пълно с гости, тъй като графът и нейно благородие имаха много роднини, но чумата принуждаваше хората да си стоят по домовете и само от време на време ги посещаваше някой съсед. От Лондон обаче започнаха да пристигат по-обнадеждаващи новини. Броят на смъртните случаи намаляваше, макар че все още бяха над хиляда седмично. Много от тези, които бяха напуснали града, когато там умираха по-малко от стотина души на седмица, сега се връщаха обратно. Улиците гъмжаха от просяци, покрити с гнойни рани, но трупове вече не се виждаха и колите за мъртвите минаваха само нощем. Хората бяха завладени отново от някакво чувство на оптимизъм, защото смятаха, че най-лошото е минало.

Брус започна да става неспокоен. Безпокоеше се за корабите си и за онова, което беше донесъл. Искаше да се върне в Лондон колкото е възможно по-скоро и пак да отплава за Америка. Амбър го попита кога смята да замине.

— Веднага щом мога. Веднага след като намеря хора, готови да тръгнат.

— Искам да се върна с вас.

— Не мисля, че ще е разумно, Амбър. Най-напред отивам в Оксфорд — дворът сега е там, искам да говоря с краля относно отпускането на земя. Времето е отвратително, но ако пътувам с кола, ще се забавя много. А след като пристигна в Лондон, ще бъда толкова зает, че няма да мога да ви виждам. Останете при Алмсбъри месец-два — в града все още не е безопасно.

— Не ме интересува дали е безопасно или не — упорстваше тя. — И ще дойда, ако все пак ще мога да ви виждам. Нищо няма да ми стане, ако яздя, уверявам ви.

Но един следобед, когато стоеше на прозореца и гледаше сивото небе, спуснало се над вълнообразните хълмове, които се простираха на юг, тя видя как група ездачи приближават към къщата и някакво странно чувство на страх и подозрение започна да я завладява. Преди да различи ясно конете и техните ездачи, Амбър беше сигурна, че Брус не е сред тях. Изведнъж тя се обърна, повдигна полите си и се втурна по коридора и надолу по голямото стълбище. Сблъска се с Алмсбъри тъкмо когато той влизаше в преддверието.

— Къде е Брус?

Алмсбъри носеше дълга пелерина за езда и високи кожени ботуши. Кафявата му коса беше мокра, а перата на шапката подгизнали.

— Замина, Амбър. Върна се в Лондон. — Погледна я притеснено той, като свали шапката си и я удари о коляното си.

— Заминал? Без мен? — Тя го гледаше с изненада и после с нарастващ гняв. — Но и аз трябваше да замина. Казах му, че ще замина.

— Доколкото зная, ви е съобщил, че заминава сам.

— Да върви по дяволите! — промърмори тя и после изведнъж се обърна и заяви: — Е, добре, това няма да стане. Аз също заминавам.

Алмсбъри я извика по име, но Амбър не му обърна внимание и продължи да тича нагоре. Някъде по средата на стълбите тя се размина с един добре облечен възрастен мъж, когото не познаваше, и макар че той се спря и я изгледа, не му обърна внимание и продължи да тича.

— Нан! — изкрещя тя, втурвайки се в апартамента си. — Пригответе ми някакви дрехи! Тръгвам за Лондон!

Нан се вторачи в нея, а после погледна към прозорците, шибани ожесточено от дъжда, и видя също как вятърът огъваше горните клони на един бряст.

— За Лондон, госпожо? В това време?

— По дяволите времето! Пригответе дрехите ми, чувате ли! Каквото и да е, все ми е едно! Просто ги нахвърляйте!

Тя вече развързваше банелите на корсажа си, разкопча роклята, измъкна се от нея, като я подритна настрани, докато вървеше към тоалетната си масичка и започна да хвърля гривните си на излъсканата дървена повърхност. Лицето й беше смръщено, зъбите — яростно стиснати.

„Проклет да е! — мислеше си тя. — Поне на това имам право! Ще го науча аз, ще го науча!“

Нан се суетеше наоколо, сваляше от закачалките рокли и долни ризи, вадеше обувки от чекмеджетата. Двете жени бяха така погълнати, че не видяха кога Алмсбъри е влязъл.

— Амбър! Какво, по дяволите, правите?

— Заминавам за Лондон! Какво си мислите?

Тя дори не го погледна, а продължаваше да вади с треперещи ръце фуркети от косата си, те падаха по пода. Той прекоси бързо стаята и лицето му се появи зад нея в огледалото. Амбър го погледна арогантно — нека се опита да я спре.

— Напуснете стаята, Бритън! Правете каквото ви казвам! — добави Алмсбъри, докато Нан се колебаеше отправила очи към Амбър. — Сега ме чуйте! Искате ли да станете за смях? Той не желае да бъдете в Лондон. Смята, че още не е безопасно, и няма намерение да се притеснява с вас — ще бъде зает.

— Не ме интересува какво иска. Въпреки всичко аз заминавам. Нан! — Амбър се завъртя, викайки момичето, но Алмсбъри я хвана за китката и я закова на място.

— Няма да заминете дори ако трябва да ви завържа за леглото! Човек може и втори път да се разболее от чума, известно ви е, нали? Ако имахте малко ум, не бихте се върнали за нищо на света. Брус тръгна, защото му се налагаше. Корабите му са може би разрушени и ограбени вече, но ако не са, това ще се случи, щом градът започне да се пълни отново с народ. Хайде, скъпа, за бога — бъдете разумна. Той ще се върне някой ден. Каза, че ще се върне.

Амбър го погледна, долната й устна все още беше издадена напред в знак на упорство, но очите й се наляха със сълзи, които започнаха да се стичат по страните й. Тя подсмърчаше, ала не се възпротиви, когато Алмсбъри я прегърна.

— Но защо — попита го най-сетне и едно ридание спря дъха й, — защо дори не ми каза „довиждане“? Снощи, снощи беше както всеки друг път…

Той притисна главата й до гърдите си и я погали по косата.

— Може би, скъпа, защото не е искал да се разправяте.

Амбър изскимтя тъжно и после избухна в сълзи, като обви ръце около врата му за утеха. После той извади една носна кърпичка, за да й я подаде.

— Забелязахте ли джентълмена, с когото се разминахте на стълбите?

Тя изчисти носа си, избърса зачервените си очи и сълзите от лицето си.

— Не, не съм го забелязала. Защо?

— Попита ме коя сте. Смята, че сте най-красивата жена, която някога е виждал.

Суетата се прокрадна през тъгата й.

— Така ли? — Тя подсмръкна няколко пъти, като гледаше кърпичката, която мачкаше в ръце, и после отново си издуха носа. — Кой е той?

— Едмънд Мортимър, граф Редклиф — едно от най-старите и най-почитани семейства в Англия. Хайде, скъпа, време е за вечеря. Нека да вървим — иска да ви го представя.

Амбър въздъхна и се обърна настрани.

— О, не ме интересува. Не искам да се запознавам с никого.

Алмсбъри се усмихна подкупващо.

— Предпочитате да останете в стаята си и да се отдадете на унинието, така ли? Добре, постъпете както желаете, но той ще бъде много разочарован. В интерес на истината мисля, че може би ще ви направи предложение.

— Предложение? За какво, по дяволите, ми е друг съпруг? Никога няма да се омъжа отново!

— Дори и за граф! — възкликна замислено негово благородие. — Добре, скъпа, постъпете както желаете. Но ми се струва, че онази вечер казахте на Брус нещо от рода на: „Ще видите вие, като стана графиня“. Ето сега имате шанс, нима ще му обърнете гръб?

— Вероятно сте казали на този дъртак колко съм богата.

— Може и да съм казал. Не помня.

— Е, добре тогава, ще дойда. Но няма да се омъжа за него. Все ми е едно дали ще стана графиня или не!

Но тя вече бе започнала да си мисли: „Брус няма да остане безразличен, ако при следващата ни среща бъда нейно благородие графиня Редклиф, кълна се!“

„Та той е само барон!“

XXXIX

Обядът закъсня с половин час, докато Амбър се облече и заличи всяка следа от сълзите. После, като хвърли на раменете си една кожена наметка, слезе в трапезарията. През зимата бе винаги необходимо да се носи наметка, когато се прекосяваха тремовете, но тази година бе така студено, че тя бе необходима постоянно.

Алмсбъри и неговият гост бяха при огнището. Лейди Алмсбъри работеше над своята бродерия. Двамата мъже се обърнаха и Алмсбъри представи Амбър. Тя се поклони, докато разглеждаше графа с критичен поглед. Още в първия миг си помисли: „Колко е грозен!“ И веднага реши, че няма да се омъжи за него. След това седнаха на масата.

Едмънд Мортимър беше на петдесет и седем години, но изглеждаше поне с пет години по-стар. Бе малко по-висок от Амбър, но тъй като тя носеше високи токове, изглеждаха почти еднакви на ръст. Тънък и слаб, с тесни рамене и сухи крака. Главата му сякаш бе твърде голяма за неговото слабо тяло и огромната перука, която носеше, подчертаваше още повече тази несъразмерност. Лицето му беше строго, с язвително изражение, и като говореше, показваше своите жълти развалени зъби между стиснатите си устни. Само дрехите му намериха всеобщо одобрение, защото бяха грижливо натъкмени, и съвършени във всяко едно отношение. Неговите обноски, колкото хладни и непривлекателни, бяха също така напълно безукорни.

— Негово благородие — каза Алмсбъри, когато почнаха да се хранят — е пътешествал из Европа през последните три години.

— О! — рече учтиво Амбър. Тя не бе гладна и би предпочела да остане в стаята си. Но понеже правеше усилия да яде, гърлото и бе стегнато. — А защо се връщате сега, когато при нас върлува чума?

Когато й отговори, гласът му бе така изискан, както и неговата външност.

— Не съм вече млад, госпожо. Болестите и смъртта не ме плашат. Понеже моят син трябва да се ожени след петнадесетина дни, върнах се за сватбената церемония.

— Ах!

Това бе всичко, което тя успя да каже.

Той не изглеждаше да проявява към нея голям интерес, както твърдеше Алмсбъри, и понеже бе дошла предимно да се почувства ласкана от погледите на мъж, изпълнен с възхищение от нея, тя остана разочарована и отегчена. Щом като свърши обядът, се качи в стаята си.

Два или три часа по-късно, когато Алмсбъри почука на вратата и влезе, тя се бе проснала по корем на леглото, без да плаче, неподвижна.

— Амбър!

Той говореше тихо, страхувайки се да не е заспала. Тя извърна глава.

— О, влезте, Алмсбъри!

Той седна при нея и тя, обръщайки се по гръб, го загледа. Косите и бяха в безпорядък, очите — зачервени и подути, главата я болеше и лицето й имаше сърдит и същевременно безразличен израз. Сериозен, пропит изцяло с добри намерения, Алмсбъри се наведе и я прегърна.

— Бедната!

При неговите думи сълзи започнаха да текат отново от очите й. Тя прехапа устни решена да се владее и двамата останаха мълчаливи за известно време. Алмсбъри галеше нежно косите й.

— Алмсбъри — рече тя най-сетне, — Брус не ме ли остави, за да се ожени?

— Да се ожени? За бога! Доколкото зная, не. Не! Кълна ви се, че не!

Тя въздъхна и погледът й се зарея в далечината.

— Но той ще се ожени един ден и ми каза, че иска да направи малкия свой наследник.

Очите й се свиха и приеха твърд и напрегнат израз.

— Той не иска да се ожени за мене, но ще направи сина ми свой наследник! Хубава комедия!

На устата й се очерта бръчка на горчивина и тя отхвърли завивките с края на крака си.

— Ще му позволите да направи това, нали? В края на краищата така е най-добре за детето.

— Не, не ще позволя! Защо да го допусна? Ако той се интересува от сина ми, трябва да се ожени за мене.

Алмсбъри продължаваше да я наблюдава. После той промени разговора.

— Кажете ми какво мислите за Редклиф?

Тя изкриви устни.

— Стара развалина. Ужасява ме. Между другото не ми се струва да е във възторг от моя чар. Дори не ме погледна след поздрава!

Той се усмихна.

— Вие забравяте, че принадлежи към друго поколение. Дворът на Чарлс I беше място на формалности и сдържаност, гледането на жена не бе позволено дори когато човек изпитва възхищение от нея.

— Богат ли е?

— Твърде беден. Войната разори семейството му.

— Ето защо ме смята за красива.

— Не вярвам, че е така. Той заявява, че вие сте най-красивата жена, която е срещнал от четиридесет години насам, и че му напомняте друга жена, която познавал преди много време.

— Коя е тя, моля ви се?

Алмсбъри вдигна рамене.

— Не ми каза. Една от неговите любовници вероятно. Мъжете не си спомнят благосклонно за жените си.

На следващия ден тя видя граф Редклиф по време на обяда, но този път имаше още двама гости: една братовчедка на Емили, лейди Росторн, и нейният съпруг. Лорд Росторн беше едър мъж, висок колкото Алмсбъри, но много по-пълен. Смееше се гръмко, имаше червено лице и разнасяше около себе си миризма на конюшня. Щом като видя Амбър, той остана очарован и не свали вече поглед от нея.

Неговата жена изглеждаше раздразнена и недоволна. Но и граф Редклиф, макар да пренебрегваше Росторн и неговите изпълнени с възхищение погледи, показа също отегчение. Амбър се забавляваше и си позволи лукавото удоволствие да пофлиртува с лорда.

Когато станаха от масата, той се приближи до нея въпреки знаците на жена си, но Редклиф го изпревари и се поклони с вцепенението на кукла, чиито стави не са смазвани от години.

— Ваш верен слуга, госпожо.

— Винаги на вашите услуги, господине.

— Може би си спомняте, госпожо, казах вчера на лорд Алмсбъри, че съм донесъл интересни играчки от моето пътуване. Някои от тях бяха в каретата ми и с надежда, че ще ми направите чест да им хвърлите поглед, аз наредих снощи да ги разопаковат. Бихте ли имали тази добрина, госпожо?

Амбър бе почти готова да откаже, но си помисли, че това ще е все пак по-забавно, отколкото да се качи в стаята, за да плаче.

— Безкрайно благодаря, сър. Ще ги видя с удоволствие.

— Те са в библиотеката, госпожо.

Голямата стая беше мрачна, облицована с дъбови дъски и слабо осветена. Върху голяма маса, близо до огъня, бяха изложени различни предмети.

Стаята дъхаше на застояло и на мухъл.

Амбър се приближи без голям интерес, но нейното безразличие се превърна веднага в удивление, защото масата бе покрита с редки и ценни неща: една малка статуя от бял мрамор — Венера без глава; негър, изваян от абанос и облечен с емайлова дреха — пера от камилска птица, с истински скъпоценни камъни на чалмата и около мускулестите си ръце; тежка златна рамка, изящно изваяна, кутия за скъпоценности, направена от мида, диамантени копчета, изящни малки огледала, стъкълца с парфюм. Всяко нещо бе съвършено само по себе си, избрано от човек с безпогрешен вкус.

— О, колко е хубаво! Погледнете само!

Тя се обърна оживена към него, със светнали очи.

— Мога ли да го взема внимателно?

Той се усмихна и се поклони.

— Разбира се, госпожо. Моля ви се!

Като забрави своята досада, тя започна да го разпитва. Той разказа къде бе открил всяка една от тези ценности, тяхната история, през какви ръце бяха минали, преди да станат негова собственост. Особено я очарова историята на негъра:

— Преди двеста години във Венеция живяла видна дама — извънредно красива, каквито са всички създания в легендите, — която притежавала роб негър с исполински ръст. Нейният съпруг бил убеден, че е евнух. Но той се лъжел и когато дамата родила един ден черно дете, самата тя накарала да убият бебето и да го заместят с бяло. Бавачката обаче поради ревност или за отмъщение разказала всичко на съпруга, който погубил роба пред очите на жената. Тя пък заповядала да изработят тайно тази абаносова статуя като спомен за нейния любовник.

След като разгледа всички предмети, Амбър поблагодари на графа и се обърна с въздишка.

— Всички са очарователни и ви завиждам, милорд.

Тя никога не бе виждала нещо красиво, без да почувства веднага желание да го притежава.

— Бихте ли ми позволили, госпожо, да ви направя един подарък?

Тя се обърна енергично.

— О, ваше благородие! Вие държите вероятно толкова много на тях!

— Наистина, госпожо, признавам го. Но вашият вкус ми се струва така добър, че зная — каквото и да изберете — ще го цените, както аз самият го ценя.

Един дълъг миг тя замря, като наблюдаваше внимателно предметите, защото бе решила да направи добър избор. Вземаше едно, оставяше друго, дълбоко погълната от това, което вършеше. Постепенно тя усети, че той я наблюдава, и му отправи кос поглед — искаше да долови изражението му, преди да е извърнал очи. Както очакваше, той отбягна погледа й, но блясъкът, който долови върху неговото лице, я накара да почувства колко наивно и детско бе изпълненото с благосклонност желание на лорд Редклиф. Цялото отвращение, което й бе вдъхнал в първия миг, я облада наново, по-силно от друг път. „Какво иска този старик? — помисли си тя. — Той е странен, странен и болен.“

Като взе тежката абаносова статуетка, тя се обърна към графа. Още веднъж той изправи пред нея своето хладно и учтиво лице, строго като лицето на отшелник.

— Искам това — каза тя.

— Разбира се, госпожо.

Стори й се, че вижда някаква усмивка да повдига леко крайчеца на слабата уста, но не бе напълно уверена.

На следната сутрин Редклиф си отиде. След три дни пристигна едно писмо за Амбър. Тя го показа на Алмсбъри, когато той дойде да побъбри с нея, докато Нан правеше прическата й. Негърът от абанос стоеше край тоалетната масичка.

Алмсбъри се засмя.

— Значи този стар похотливец ви смята за олицетворение на съвършена красота!

Амбър постави бенка от лявата страна на устните ся.

— Откакто съм богата вдовица, аз винаги съм печелила със своя чар.

— Само от гледище на брака, мила моя. Вие имате винаги повече очарование, отколкото е нужно на цяла дузина жени, но в живота едно красиво лице без пари съвсем не може да очаква честни обожатели. Сега, когато сте богата, можете да правите избор.

Като се вдигна, той се наведе над нея, за да не могат слугините, които оправяха стаята, да чуят какво казва:

— Ако не бях женен, щях да се наредя и аз!

Амбър започна да се смее весело, като мислеше, че се шегува.

Той се наведе още веднъж, като й пошепна нещо на ухото, и я прегърна. Тя му отговори съвсем тихо, размениха един поглед в огледалото и той си отиде. Лорд Карлтън беше в центъра на тяхното взаимно приятелство. Амбър обичаше Алмсбъри, защото беше приятел на Брус, а той я обичаше още повече, защото беше любовница на негово благородие и майка на неговите деца. Никой от тримата обаче не смяташе, че е извънредно и нечестно в отсъствието на лорд Карлтън графът да пофлиртува малко с нея.

Няколко дни по-късно тя получи отново вест от Редклиф. Той изпрати едно флорентинско огледало, с изящно изваяна рамка, с извивки от пера на камилска птица. Малкото писъмце съобщаваше, че огледалото е отразявало някога чертите на най-красивата жена в Европа. След по-малко от седмица пристигна кошница с портокали — рядкост от войната насам, — в която бе скрита огърлица от топази.

— Той сигурно има намерение да се ожени за мене — каза Амбър на графа. — Никой не прави подобни подаръци, без да очаква нещо значително в замяна.

Алмсбъри прихна да се смее.

— Вие имате право, струва ми се. И ако той ви направи предложение, ще приемете ли?

Амбър вдигна рамене и въздъхна.

— Не зная. Защо му е на човек богатство без титла!

И направи гримаса.

— Но аз изпитвам отвращение към тоя старик!

— Тогава омъжете се за някой млад човек!

Тя му отправи възмутен поглед.

— Как! Аз бих предпочела да бъда заровена жива, отколкото да се омъжа за някого от вашите красиви пофранцузени любимци на Ковънт Гардън! Зная добре какво означава това. Те ви обременяват с деца и ви пращат на село, а сами остават в Лондон, за да се перчат и пилеят парите ви с актриси и леки жени. Не, благодаря! Достатъчно опит имам в това отношение! Ако трябва да се омъжа, за да притежавам някаква титла, бих взела по-скоро старик, който не ми се нрави, отколкото младеж, когото ненавиждам. Във всеки случай има изгледи човек да бъде свободен…

Графът се засмя. Амбър го погледна изненадана и недоволна.

— Е, добре, милорд! Какво ви забавлява толкова?

— Вие, мила моя! Обзалагам се, че никой, който би ви чул, не би повярвал, че преди шест години бяхте едно най-обикновено селско момиче и че ми ударихте плесница, понеже честно ви предложих моята обич. Какво стана, питам се, с това красиво и невинно момиче, което видях за първи път сред ливадите на Меригрийн?

Амбър изглеждаше раздразнена. Защо не бе доволен сега от нея? Тя обичаше да си мисли за Алмсбъри като за единствения човек, който я приема точно такава, каквато е, и одобрява всичко, което тя казва и прави.

— Не зная — рече тя намусена. — Това момиче, ако въобще е съществувало, си отиде. То не можеше да живее в Лондон!

Той й стисна горещо ръката.

— Не, мила моя, тя не можеше да живее там. Но аз наистина смятам, че ще сбъркате, ако се омъжите за Редклиф.

— Защо? Вие сам ми предложихте това!

— Зная. Но аз смятах да променя главно насоката на вашите мисли. На първо място, той е твърде задлъжнял. Вие ще загубите половината от богатството си.

— Ох, аз си имам донякъде собствен план. Ще запазя управлението на моите имоти.

Алмсбъри поклати глава.

— Това няма да стане. Той няма да се ожени за вас при тези условия, както и вие не ще се омъжите за него, ако той запази за себе си своята титла. Не, ако вие станете съпруга на Редклиф, ще му поверите парите си. И мислите ли, че можете да понасяте съвместния живот в една и съща къща, без да говорим за брачното легло?

— О, що се отнася до това, в Лондон едва ли ще се занимавам с него. Ще прекарвам дните си навън, а може би и нощите — добави тя с многозначителен тон.

Тя никога не бе изоставила първоначалните си амбиции да стане любовница на Негово величество и всеки път, когато Брус Карлтън заминаваше, този проект я примамваше отново.

Да бъде любовница на краля, видна дама, към която изпитват страх, завист и възхищение! Да й обръщат внимание на улицата, да бъде наблюдавана в залите на двореца, да бъде поздравявана и ласкана по салоните. Да види как просят от нея благоволение, усмивка, да държи в ръцете си бъдещето на много хора, на стотици мъже и жени! Това бе върхът на нейните амбиции: по-силна от кралицата, от канцлера, по-високопоставена от всички видни дами в страната. И ако тя успееше да бъде представена в Уайтхол с правото и привилегията да притежава апартамент в двореца на краля, да го вижда всеки ден… Амбър не се съмняваше, че един ден би могла да заеме мястото, което — казваха — лейди Каслмейн била на път да изгуби.

Тя си мислеше за всичко това, когато няколко дни след Коледа прие предложението на граф Редклиф за женитба.

На 2 януари двамата заминаха с каретата на графа, обвити в тежки кожи. Бе така студено, че виждаха дъха си, щом отвореха уста. Пътищата бяха заледени, та пътуването изглеждаше по-бързо, отколкото при дъжд. Но те трябваше да се спрат към четири часа, защото друсането на колата измъчваше негово благородие.

Брачният договор бе подписан в Барбъри Хил и Амбър си бе въобразила, че графът по стар обичай ще пожелае да спи с нея още същата нощ. Но той й се поклони в осем вечерта, пожела й лека нощ и се оттегли в своите покои. Нан и Амбър го изгледаха как си отива онемели от удивление. Щом като се затвори вратата, те избухнаха в смях!

— Сигурно ще е немощен! — присмя се Нан.

— Надявам се!

Те стигнаха в Лондон на петия ден вечерта. Амбър не можеше да не изпита страх, когато наближиха града, но се успокои, щом потеглиха из мрачните и тихи улици. Нямаше вече коли и трупове, а по вратите се виждаха малко червени кръстове. Големите изкопи в гробищата бяха покрити със зеленина. Кръчмите светеха отново бляскаво, пълни с народ; коли подрънкваха претъпкани с весели младежи. Чуваше се музика.

„Това не е истина — помисли си тя. — Това не е било в действителност!“ Тя изпитваше чувството, че се пробужда от ужасен кошмар и сякаш разбираше за голямо свое облекчение, че всичко е било само лош сън.

Жилището на Редклиф се намираше на Олдърсгейт стрийт, точно над Сейнт Анс лейн, при самите врати на Сити.

Улицата бе широка, отстрани с хубави, отдалечени една от друга къщи. Редклиф й каза, че приличала повече на някоя италианска улица, отколкото на която и да било лондонска. Това бе единственият квартал, така близо до центъра на града, където все още живееха няколко видни родове.

Къщата, изглежда, бе почти необитаема от двадесет и пет години насам. Изключение правеха неколцината прислужници, оставени да се грижат за нея. Повечето от прозорците бяха зазидани. Вътре беше мрачна и прашна и нищо не бе променяно от времето на нейното застрояване, сиреч отпреди осемдесет години. Всички стаи бяха свързани една с друга, както в лабиринт. Всички коридори и стълби с изключение на голямото централно стълбище бяха тесни и мрачни. Амбър с облекчение видя, че поне нейните покои са почистени и проветрени. И все пак те не бяха в по-добро състояние от останалите.

Тя излезе рано на следващата сутрин, за да отиде при Шедрак Нюболд. Намери там своето богатство непокътнато. Той й съобщи още, че лорд Карлтън е заминал за Америка преди две седмици. Когато осведоми Редклиф за своето финансово състояние, графът заяви, че тяхната женитба може да се извърши веднага щом бъдат уредени необходимите формалности. Той беше католик, нещо, което й бе известно. Бяха необходими следователно две церемонии.

— Бих искала — каза Амбър — да си поръчам рокля. Мисля, че за шивачката ще бъдат необходими дванадесет дни.

— Не смятам, че това ще бъде разумно, госпожо. В града има още твърде много болни. Но ако вие искате да ми направите удоволствие… аз притежавам една рокля и ще бъда безкрайно щастлив да ви видя с нея.

Малко изненадана, питайки се дали действително той пази при себе си някакъв сватбен тоалет за непредвиден случай, Амбър прие. Това й се струваше твърде безобидно искане.

Надвечер той влезе в стаята й, носейки на ръце една рокля от плътен бял сатен, цялата обшита с бисери. Когато я разгъна, Амбър видя очертаните големи гънки и разбра, че това е много стара рокля, чийто бял цвят се бе превърнал в кремав. Кройката бе също старомодна: твърде висока талия, със свободно развяващо се наметало, изрязано на четири места. Четвъртитото деколте беше украсено с голяма яка, направена от дантела, маншети, също от дантела, завършваха дългите големи ръкави. Полата се разтваряше върху подплата от плътен сребърен плат.

Редклиф се усмихна на учуденото й изражение.

— Както виждате, това не е някаква нова рокля. Но тя е още хубава и ще ви бъда много признателен, ако я носите.

Тя протегна ръка, за да я вземе.

— Ще бъде истинско щастие за мене, сър.

По-късно тя и Нан я разгледаха внимателно, като изказаха своите предположения.

— Трябва да е най-малко отпреди четиридесет години или повече — каза Нан. — Питам се коя ли я е носила?

Амбър повдигна рамене.

— Може би неговата първа жена. Или някоя стара любов. Някога ще го попитам.

За нейна голяма изненада тя установи, че роклята й отиваше прекрасно, сякаш бе ушита за нея.

XL

„Амбър, графиня Редклиф“ — каза си тя бавно, като се гледаше в огледалото и мръщеше малкия си нос.

Тя щракна с пръсти и се обърна: голямо благодеяние!

Те бяха женени от една седмица насам, но това не правеше живота й нито по-забавен, нито по-интересен от този на бившата мадам Дейнджърфийлд и положително по-малко забавен от живота на мадам Сейнт-Клер от Кралския театър. Времето бе твърде студено, за да бъде приятно за излизане. Жертвите на чумата наброяваха все още по стотина души седмично и кралят не беше се върнал в Уайтхол. Амбър стоеше у дома си, като рядко напускаше апартамента. Останалата част от къщата бе все още пуста и мрачна и предизвикваше у нея раздразнение. Какво! Това ли й донесоха нейните шестдесет и шест хиляди лири! Скука и присъствие на човек, когото презира!

Защото, откакто бе станала негова жена, Редклиф се превръщаше във все по-голяма и по-голяма загадка!

Тя го виждаше много малко, той имаше множество занимания, които не споделяше с нея. Често се намираше в приземния етаж или в библиотеката, там четеше, пишеше или подреждаше своите сметки. Това трябваше да става с помощта на нейните пари, но той никога не се допитваше до Амбър.

Те се срещаха, общо взето, два пъти на ден — при ядене и в леглото. Разговорът на масата беше вежлив и сух, воден главно с оглед на прислугата. Обаче в леглото те никак не говореха. Графът нямаше любовни отношения с нея в истинския смисъл на думата, защото беше немощен, както изглежда, от дълго време. Нещо повече, той я пренебрегваше ясно и открито дори когато тя събуждаше известно желание у него и скръб по миналото. И все пак страстно желаеше да я притежава изцяло, физически, и търсеше утоление нощ след нощ, без никога да успее. Обстоятелство, което го довеждаше до състояние на ярост.

Те станаха врагове още първата вечер. Но изминаха няколко дни и тяхното взаимно отвращение вече се превърна в открита разпра. Това стана във връзка с парите.

Той й представи една кратка бележка, адресирана до Шедрак Нюболд: „Молба да изплатите на Едмънд Мортимър, граф Редклиф, или на приносителя, сумата осемнадесет хиляди лири“. И я помоли да подпише, тъй като парите все още бяха на името на Амбър, въпреки че той притежаваше брачен договор, който му даваше право на надзор над цялото богатство на жена му с изключение на десет хиляди лири.

Бяха изправени пред малката писмена маса. Подавайки й писмото, той натопи едно гъше перо в мастилницата. Тя хвърли поглед на листа, нададе слаб вик и се обърна към него.

— Осемнадесет хиляди лири! — извика раздразнена. — Ако върви така, моето богатство няма да съществува дълго.

— Моля ви за извинение, госпожо, но мисля, че и аз съзнавам, както и вие, колко лесно хвърчат парите. Имам не по-малко от вас желание да не се прахосва вашето наследство. Тази сума е предназначена да бъдат изплатени някои мои дългове.

Той говореше като учител, който обяснява трудна задача на не особено умно дете. Амбър му хвърли яростен поглед. Тя се поколеба за миг, като търсеше някакъв изход. Най-сетне взе перото и надраска нервно името си отдолу на листа, като зацапа хартията. После, захвърляйки перото, се отправи към прозореца и му обърна гръб.

След малко чу как вратата се затвори. Бързо се завъртя, грабна една малка китайска ваза и я запокити към другия край на стаята.

— Дърт негодник! — извика тя. — Да върви по дяволите!

Нан се затича да събере парчетата.

— О, господи, госпожо!… Ваше благородие… — поправи се тя. — Той ще се разяри, като види какво сте направили. Обичаше много тази вазичка.

— Да! Аз обичах много повече моите осемнадесет хиляди лири! Мизерник! Бих искала да направя същото с главата му! Господи, каква отрова е съпругът!

Тя хвърли нетърпелив поглед наоколо си, като търсеше да се залиса с нещо.

— Къде е Тенси?

— Негово благородие ми забрани да го допускам в стаята, когато сте в домашно облекло.

— О, наистина, наистина! Ще видим!

Тя се втурна към вратата и я отвори с викове:

— Тенси! Тенси! Къде си?

Никой не й се обади веднага. Сетне иззад един голям шкаф с дърворезба се подадоха чалмата и черното лъскаво лице на малкото човече. То мигаше с очи, които имаха сънен вид.

— Да, госпожо — прозина се то.

— Какво, по дяволите, правиш там?

— Спя, госпожо!

— А къде е възглавницата ти?

— Не може повече остане тук, мис Амбър!

— Кой каза това?

— Негово благородие, госпожо!

— Добре, негово благородие не знае какво говори. Ела тук и за в бъдеще прави каквото ти казвам и не го слушай. Разбрано?

— Да, госпожо.

Беше минал обяд, когато Редклиф, завръщайки се в стаята с обичайното си спокойствие, завари Амбър, седнала на земята, да играе на зарчета с Тенси и Нан. Всеки имаше пред себе си по една купчина монети и двете жени се смееха от все сърце на дяволиите на Тенси. Амбър видя, че графът влезе в стаята, но не му обърна внимание, докато той не застана до нея. Тенси изблещи очи изплашено, Нан млъкна смутена. Само Амбър му отправи безразличен поглед, като размахваше зарчетата в ръка. Раздразнена все още, сърцето й биеше силно. Обаче, както бе казала на Нан, необходимо бе да разбере, че тя не възнамерява да бъде управлявана така.

— Е, добре, милорд, надявам се, че вашите кредитори са доволни?

— Наистина, госпожо — каза бавно Редклиф, — вие ме изненадвате.

— Наистина ли?

Тя захвърли зарчетата на пода.

— Сериозно ли говорите?

Тя го погледна бързо и въздъхна уморено. После, като блъсна зарчетата, се изправи, дърпайки Тенси за ръка. Изведнъж почувства силен удар по ръката си. Тенси нададе изплашен вик и се скри в полите й.

— Махнете ръката си от това същество, госпожо.

Редклиф говореше с безразличен глас, но очите му горяха с див блясък.

— Махай се оттука! — прибави той, като се обърна към Тенси, който побягна.

Редклиф погледна Нан, която бе застанала до Амбър.

— Аз ви казах, Бритън, че това животинче не бива да бъде в стаята, когато нейно благородие е в домашно облекло. Как може…

— Грешката не е нейна — прекъсна го Амбър. — Тя ми каза. Аз го доведох.

— Защо?

— Но защо не? Той е с мене от две години и половина, влиза и излиза в дома ми, когато си иска.

— Някога може би, но сега вече не. Вие, госпожо, сте моя жена и ако не притежавате чувство за приличие, то аз ще го проявявам заради вас.

Яростна, решена да го нарани с единственото оръжие, което притежаваше, тя му отговори тихо, със слаб подигравателен смях:

— Но, милорд, не мислете, че едно дете ще ви направи рогоносец.

Очите на Редклиф се наляха с кръв и вените на врата му се подуха.

Амбър изпита за миг истински ужас, защото прочете готовност за убийство в лицето му. Обаче за голямо нейно облекчение той се овладя и като изчетка своята безукорно чиста яка, каза:

— Госпожо, не мога да си представя много добре що за човек е бил първият ви съпруг. Уверявам ви, че една италианка, която би говорила така на съпруга си, би се разкаяла за дързостта си.

— О, аз не съм италианка, и ние сме в Англия!

— Където съпрузите нямат никакви права, мислите!

Той се обърна.

— Утре тази черна маймуна трябва да напусне къщата!

Внезапно Амбър изпита съжаление за своето нахалство и своите предизвикателства. Защото разбра, че той няма да се остави да бъде воден като Черния Джек или Люк Чанъл, нито пък да се злоупотребява с неговата воля, както бе с Рекс Морган или Самуел Дейнджърфийлд. Той не я обичаше и не я уважаваше. И въпреки че бе изтънчено да се подиграва със съпруга си, тя знаеше много добре, че според закона жената е напълно зависима от мъжа си, що се отнася до тялото и имота. Той може да прави с нея каквото пожелае, дори да я убие, особено ако е богат и носи титла.

Тя промени тона.

— Не му причинявайте зло!

— Искам просто да се отърва от него, госпожо. Не желая повече да му давам подслон под моя покрив.

— Обаче няма да му причинявате зло, нали? Той е така безобиден и така беззащитен, като кученце. Това не е негова грешка. О, ако обичате, позволете ми да го изпратя при Алмсбъри. Той ще се погрижи за него. Моля ви, ваше благородие!

Тя изпитваше ужас да моли по такъв начин за милост и затова го ненавиждаше още повече, но обичаше много Тенси и не можеше да понесе мисълта, че ще бъде нещастен.

Графът я погледна с известно задоволство и отговорът му бе отмъщение за обидите, които му бе нанесла.

— Изглежда просто невероятно — каза той бавно, — че една жена може да изпитва без всякаква причина толкова нежност към една малка маймуна.

Амбър стисна зъби и се сдържа да не избухне. Гледаха се няколко мига, после тя повтори:

— Искате ли да го изпратя на Алмсбъри?

Той се усмихна леко, доволен, че я бе унизил.

— Много добре! Ще замине още утре.

Това благоволение бе дадено като някаква плесница.

Амбър наведе очи.

— Благодаря, сър.

„Един ден — помисли си тя, — един ден ще ти върна плесницата, дърти човекоядецо!“

На 1 февруари Чарлс се върна в Уайтхол. Дебел пласт сняг покриваше земята, камбаните биеха весело и големи радостни огньове осветляваха зимното небе, като приветстваха с „добре дошъл“ Негово величество. Обаче кралицата и всички дами бяха останали в Хемптън корт. Лейди Каслмейн бе родила неотдавна втори син. Кралицата бе пометнала отново. Също и Йоркският принц се сърдеше на жена си — имала някаква любовна връзка с красивия Сидни.

Редклиф отиде да изрази своите почитания на краля. Амбър не можеше да се яви в двора преди завръщането на дамите и преди да бъде представена на някой бал или на някакъв друг официален прием. След като изпълни своето задължение, Редклиф не се показваше вече често в Уайтхол. Той не бе от онези хора, които кралят избираше като свои доверители, а и неговата религия му пречеше да се домогва до каквото и да било място. Още повече, той бе останал продължително време далеч от кралския двор. Там се бе настанило ново поколение, което не бе неговото. Той съдеше строго новия начин на живот, смяташе го празен и лек. Повечето мъже, казваше, са роби или глупаци, а жените — стадо глупави бъбрици без мозък.

За Амбър времето минаваше още по-бавно. Тя оставаше с часове при Сюзън, като я учеше да ходи, играеше с нея, пееше й всички детски песни, които помнеше. Обожаваше дъщеря си, но не можеше да гради целия си живот върху това дете. Желаеше страстно да проникне най-сетне в онзи пленителен свят. Тя бе купила и заплатила своето право на достъп и можеше да влиза през голямата врата гордо, без да е принудена да се вмъква като някоя виновница през странични портички. Бе щастлива, че Редклиф не обича живота в двореца — по този начин щеше да е по-свободна и да му се наслаждава, както си иска.

XLI

Салонът на кралицата бе изпълнен с придворни. Дамите бяха облечени в дантели, златисти сатени и кадифета с големи деколтета, обсипани със скъпоценности. Стотици свещи горяха в стенните лампи и големите свещници, гвардейски войници държаха запалени факли. Техни величества, седнали под тъмночервен балдахин от кадифе със златни ресни, поднасяха ръка за целувка. На единия край на залата чакаха музикантите, облечени в тафтени облекла от различен цвят и увенчани с цветя. Нямаше чужденци, нито зрители по галериите, защото чумата продължаваше и броят на умрелите се променяше от седмица на седмица. Дамите току-що бяха пристигнали от Хемптън корт.

— Нейно благородие графиня Каслмейн! — извести вратарят.

— Барон Арлингтън! Лейди Арлингтън!

— Лорд Денъм! Лейди Денъм!

— Граф Шрузбъри! Графиня Шрузбъри!

При произнасянето на всяко име погледите се обръщаха към вратата, шепот пробягваше по залата, зад ветрилата се разменяха погледи. Чуваха се сподавени хихикания на жените и понякога смехът на някой мъж.

— Бог да ме убие! — забеляза един млад красавец на своя съсед. — Но не разбирам защо лорд Шрузбъри още дръзва да се показва пред хората. Нейно благородие е спала с повечето от мъжете, които са тук, а той не е сторил нищо да защити честта си.

— Но защо, моля ви? — отвърна другият. — Онзи, който свързва честта си с честта на жена си, е глупак!

— Погледнете! — прошепна двадесет и едно годишно конте, като гладеше накъдрената си перука и оправяше възлите на своите ръкави. — Йоркският принц поглежда отново лейди Денъм. Обзалагам се на сто лири, че той ще спи с нея преди свети Георги!

— Обзалагам се, че това няма да стане. Нейно благородие е честна!

Внезапно се случи нещо непредвидено. Вратарят извести две малко познати имена. Двама нови хора влизаха в малкия кръг.

— Граф Редклиф! Графиня Редклиф!

Граф Редклиф! Кой, по дяволите, можеше да бъде тоя! Някоя стара отломка от предишното поколение? А графинята — някоя кранта на четиридесет и пет години, положително грозна, която не одобрява новите обноски, подобно на жената на управник пуританин? Всички погледи се насочиха към вратата с повишено любопитство. Но при влизането на двойката цялата зала бе поразена и изтръгната от своето вяло безразличие. Как! Една актриса, представена в двора!

— Исусе Христе! Това не е ли Амбър Сейнт-Клер? — забеляза един благородник.

— Какво? — изсъска възмутена дама. — Тази комедиантка… тази госпожица, как я казахте, която беше в Кралския театър преди две години?

— Изключено!

Амбър вървеше с вдигната глава, без да хвърли поглед нито наляво, нито надясно. Гледаше право пред себе си, насочена към кралицата. Никога не се бе чувствала така нервна, възбудена, нетърпелива и изплашена. „Аз съм наистина графиня — казваше си тя през целия ден. — Имам толкова право, колкото и другите, да отивам в Уайтхол. Не ще се оставя да ме уплашат, не искам! Те по нищо не се различават от мен.“ Но в действителност тя ги смяташе за други същества поне тук, в Уайтхол!

Сърцето й биеше така силно, че се задъхваше, коленете й трепереха и ушите й бучаха. Беше отправила поглед към балдахина, но виждаше само някаква мъгла, сякаш гледаше под вода. Пристъпваше бавно, сложила треперещите си пръсти върху ръката на Редклиф. По безкрайната галерия, между редиците лица, тя се приближаваше бавно към престола. Амбър долавяше смътно шепот, усмивки, погледи, възмущение, ала в действителност не виждаше и не чуваше нищо.

Редклиф беше облечен блестящо. Бяла перука, дрехи от пурпурен и позлатен брокат, панталони от бледозелен сатен. Дръжката на неговата сабя бе украсена със скъпоценни камъни. Строгото му и сурово лице правеше излишна всякаква критика по отношение на жена му, възпираше присъстващите да си припомнят, че е била актриса, искаше от тях да я приемат помежду си. А и тоалетът на Амбър бе така разкошен, както тоалетите на ония, които се намираха в залата. Тя носеше дълга рокля с позлатена дантела, с воал на главата си и красива украса от смарагди.

Най-сетне те достигнаха престола. Тя се наведе в дълбок поклон, а графът коленичи. В мига, когато устните й докоснаха ръката на кралицата, Амбър вдигна очи и видя Катерина, отправила й любезна съчувствена усмивка, която проникна право в сърцето й. „Тя е добра — помисли Амбър — и нещастна, бедната жена. И е безобидна! Аз я обичам!“

Амбър не посмя да погледне Чарлс. Защото тук, в неговия дворец, сред целия блясък и разкош на кралската власт, той не бе човекът, който се бе срещал с нея тайно преди три години. Това бе Чарлс II, по божия милост крал на Великобритания, на Франция и на Ирландия. Той олицетворяваше цялата мощ и слава на Англия и тя коленичи почтително пред него.

Амбър се вдигна бавно, отдръпна се и зае място между тълпата, която заобикаляше престола. Остана в продължение на няколко мига като зашеметена, после светът прие бавно своите очертания пред очите й. Като хвърли поглед надясно, забеляза Бъкхърст, който й се усмихваше. Седли й направи приятелски знак през рамо. Точно срещу нея се намираше великолепната Бъкингам и макар че не се бяха виждали от нощта при Лонг, в Хеймаркет, получи от нея усмивка, за която й бе признателна. Имаше и други познати: двамата Килигрю, бащата и синът, Дик Талбът и Джеймс Хамилтън, както и множество младежи, които някога посещаваха модния салон. Изведнъж погледът й се скова. Тя срещна очите на Барбара Палмър. Каслмейн я наблюдаваше със замисления и суров вид на грабливо животно. Те се изгледаха така в продължение на няколко мига, после Амбър първа отвърна глава с безразличие. Тя започна да разбира след всичко, че дори тук, на техния Олимп, тия хора не бяха нито богове, нито богини.

След като приключиха представянията, кралят даде знак и залата се изпълни с музика. Балът бе открит от Чарлс и Катерина, Йоркският херцог и херцогинята, от херцог Монмът и жена му. Този танц бе истински парад, бавен, тържествен, изпълнен с движения, които изискваха безкрайна гъвкавост и изящество.

Очарована, Амбър следеше с поглед краля.

„Колко е красив! — казваше си тя. — Колко умело стъпва! О, питам се дали бих посмяла да му предложа един танц!“ Тя знаеше, че етикетът изисква дамите да поканят Негово величество да танцува с тях. „Питам се дали той си спомня за мене — не, положително не! Как би могъл да си спомни? Има повече от три години и половина… Бог знае колко жени са минали след това оттук!“

В своето вълнение тя бе забравила напълно Редклиф, който стоеше невъзмутим и мълчалив край нея.

Когато първият танц свърши, Чарлс поиска друг — немски, при който бяха допуснати множество двойки, — и тъй като залата се изпълваше, Амбър чакаше с безпокойство, отправяйки вътрешно молби, да бъде поканена. Тя се чувстваше като малко момиче на първи бал, сама и изоставена. Бе я обзело вече желание да се върне у дома си, когато — за нейно голямо облекчение — лорд Бъкхърст й се поклони.

— Ней… нейно благородие ще ми направи ли честта да приеме този танц, милорд?

Когато биваше трезвен, Бъкхърст проявяваше склонност към заекване, което го смущаваше много.

Амбър се стресна, спомни си за своя съпруг и се обърна към него с безпокойство. Ако откаже? Обаче той се поклони най-грациозно:

— Разбира се, милорд!

Амбър възнагради Бъкхърст с радостна усмивка и го хвана под ръка. Те се присъединиха към другите двойки. Чарлс и Барбара водеха танца, другите ги следваха: няколко стъпки напред, няколко назад и пауза.

Този танц позволяваше да се флиртува много.

Бъкхърст се усмихна на Амбър.

— Какво, по дяволите, правите тук?

— Какво си мислите, сър? Аз съм графиня!

— Казвахте ми, госпожо, че не смятате да се омъжвате повторно.

Тя му отправи лукав поглед.

— Обаче промених мнението си. Надявам се, че ваше благородие няма нищо против?

— Боже мой! Не! Вие не можете да си представите какво удоволствие изпитва човек, когато види едно ново лице тук. Толкова сме си омръзнали едни на други.

— Омръзнали! — извика Амбър. — Как може да сте си омръзнали?

Той не можа да й отговори, защото те бяха стигнали другия край на залата, където трябваше да се разделят — господата на една страна, дамите на друга. После всяка двойка се събираше отново, правеше няколко стъпки и образуваше каре. С това танцът свършваше. Бъкхърст я отведе при Редклиф, благодари на графа и изчезна. Амбър веднага разбра, че негово благородие е недоволен, че не обича да я гледа как се забавлява и да привлича вниманието на другите с факта, че е пренебрегнат напълно.

— Намирате вечерта приятна, госпожо, нали? — попита той хладно.

— О, да! Ваше благородие!

Тя се поколеба за миг, после добави неуверено:

— А вие?

Ала той не отговори, защото към тях се приближи кралят усмихнат.

— Вие сте били много разсъдлив, милорд — каза той, — че сте се оженили за такава красива жена. Тази вечер тук няма мъж, който да не ви е признателен.

Редклиф се поклони.

— Омръзнало ни е да виждаме винаги същите лица и да говорим все с едни и същи хора.

Чарлс се усмихна на Амбър, която го наблюдаваше смаяна, с пълно чувство за очарованието му, което у него изглеждаше почти някаква физическа сила. И когато черните очи на краля срещнаха нейните, тя усети, че й се завива свят. Но не бе по-малко щастлива — в присъствието на целия двор владетелят на Великобритания й се усмихваше и й отправяше любезности.

— Вие сте много добър, сир — каза Редклиф.

Амбър направи поклон, ала езикът й отказваше да се подчинява. Очите й обаче бяха достатъчно красноречиви. Що се отнася до Чарлс, лицето му го издаваше пред всяка красива жена. Редклиф ги наблюдаваше невъзмутим като статуя.

Това трая само миг и Чарлс, обръщайки се към Редклиф, подзе:

— Научих, милорд, че неотдавна сте придобили една рядка картина на Кореджо?

Сините очи на Редклиф светнаха както винаги, когато ставаше въпрос за неговите картини.

— Вярно е, Ваше Величество, но не е пристигнала още. Очаквам я всеки миг и ако това ви интересува, ще бъда много щастлив да ви я покажа.

— Благодаря безкрайно, господине. Това ще ми направи голямо удоволствие. А сега, позволявате ли, милорд?

Той предложи ръката си на Амбър. Редклиф направи движение на съгласие и двамата се отдалечиха.

Амбър бе изпълнена с гордост. Струваше й се, че плува в някакъв светъл облак, докато всичко останало беше потънало в мрак и я съзерцаваше. Кралят дойде при нея и независимо от условностите я покани за танц. Пред всички и в собствения си двор! Дългите и така мрачни седмици на самота заедно с Редклиф, неговото животинско сластолюбие, неговото презрение, неговата омраза… всичко се изпари веднага! Цената беше заплатена в тя не се оказа особено висока.

Кралят поиска традиционния весел народен танц: „Напред, рогоносци!“ И тъй като те бяха в началото на дългата редица, един срещу друг, докато очакваше да почне музиката, й прошепна:

— Надявам се, че вашият съпруг няма да погледне на този избор с лошо око. Той не ми изглежда готов да носи чифт рога!

— Не зная нищо, господарю — прошепна тя.

— Как? — каза Чарлс с подигравателна изненада. — Омъжена от два месеца и още вярна на съпруга си?

Но музиката го прекъсна, Амбър бе твърде развълнувана, за да може да приказва. В момента, когато се изправяше от своя поклон, видя, че се приближава херцог Бъкингам.

„Боже небесни! — помисли си полуобезумяла от радост. — На мъжете им е омръзнало наистина да виждат едни и същи лица!“

Тя хвърли бърз поглед към залата и забеляза безброй двойки очи, впити в нея… пълни с възхищение, примамващи, враждебни. Какво я интересуваше, стига те да са насочени към нея! „Наистина, тази вечер аз съм бялата врана!“ — каза си тя, припомняйки си един стар елзаски израз.

Всеки искаше да танцува с нея: Йоркският херцог, граф Рочестър, Джордж Итъридж, известният млад красавец и драматичен писател, граф д’Аран, граф Осори, Седли и Талбът, Хенри Джърмин. Всички млади и весели членове на двора флиртуваха с нея, правеха й комплименти и й определяха срещи. Жените опитваха да критикуват роклята й, прическата й, обноските й, като стигнаха до успокоителния извод, че в края на краищата тя представлява една новост и славата й на актриса не може да не привлече вниманието на мъжете. Това бе победната нощ на Амбър!

Внезапно сред този свят на съвършена хармония падна един метеор, който разруши всичко. По време на една от кратките паузи, когато се намираше при съпруга си, Редклиф й каза спокойно:

— Отиваме си, госпожо.

Амбър го погледна изненадана и същевременно дълбоко засегната, защото при нея в този миг бяха херцог Монмът и Джеймс Хамилтън.

— Да си отиваме, милорд? — каза тя неуверено.

Монмът я подкрепи веднага:

— Хич и не мислете за това, господине! Много рано е! И при това нейно благородие е украшението на вечерта!

Редклиф се поклони и по тънките му устни заигра зла усмивка.

— С ваше позволение, милорд, аз не съм вече млад и за мене времето е напреднало.

Монмът започна да се смее с радостен, добродушен смях, с който нямаше намерение да обиди никого.

— Добре! Тогава защо не оставите нейно благородие с нас? Аз сам ще я придружа до вас при съпровод от цигулки и факлоносци!

— О, да! — извика Амбър, като се обърна живо към своя съпруг. — Направете това!

Редклиф се престори, че не разбира.

— Вие се шегувате, сър! — каза той твърдо. После, като се наведе, той се обърна към Амбър: — Елате, госпожо.

Позлатените очи на Амбър пламнаха размирнически и за миг у нея се яви желание да откаже, но не посмя. Тя направи поклон на Монмът и полковник Хамилтън, без да вдигне очи. Когато се спряха, за да се сбогуват с Негово величество, срамът и разочарованието предизвикаха руменина по челото й, в очите й имаше сълзи.

Тя не проговори, докато не се настаниха в колата. Минаха по Кинг стрийт и Амбър не можа да се сдържи.

— Защо си тръгнахме толкова рано? — попита тя с глас, който издаваше силно огорчение.

— Аз съм твърде стар, госпожо, за да обичам този шум и това безредие.

— Това не е истинската причина! — извика тя. — И вие го знаете много добре!

Амбър се опита да го погледне, въпреки че лицето му беше в сянка, тъй като улиците бяха тъмни, осветени само от бледите лъчи на луната, подобно пламъка на свещ, гледан през нечисто стъкло.

— Нямам никакво желание да разисквам тоя въпрос — отвърна той хладно.

— Но аз държа на това! Вие ме отвеждате, защото се забавлявах! Не понасяте да виждате някого щастлив!

— Напротив, госпожо. Аз ценя щастието. Обаче не желая да виждам как жена ми ме прави за смях.

— За смях! Какво оскърбително имаше? Не правех друго, танцувах и се смеех, какво лошо виждате в това? Може би вие сте танцували някога и сте се смели, ако изобщо сте били млад.

Тя му отправи гневен поглед и отвърна глава, като мърмореше:

— Много се съмнявам!

— Вие не сте толкова наивна, колкото се представяте, госпожо. Вие знаете, както и аз, за какво са мислели всички тези мъже.

— Е, добре! — извика тя със стиснати пестници. — После? Всички мъже не мислят ли едно и също нещо? Вие самият, въпреки че…

Тя внезапно млъкна, защото той й отправи такъв заплашителен и отровен поглед, че думите се спряха в гърлото й.

Твърде рано на другата сутрин Амбър и Нан слязоха загърнати в кожи и с капюшони на главите. Амбър се обърна към лакея:

— Изпратете за колата на негово благородие. Аз излизам.

— Колата е на поправка, госпожо.

— Тогава ще взема моята.

— Съжалявам, ваше благородие, но и тя е при коларя.

Амбър издаде гласно нетърпението си:

— Много добре, тогава ще взема файтон. Отворете ми вратата, моля.

— Съжалявам, ваше благородие, вратата е заключена и ключът не е у мене.

Обзета от внезапно недоверие, тя го погледна:

— Кой държи ключа?

— Мисля, че негово благородие, госпожо.

Без да добави дума, Амбър се обърна и се затича през хола в библиотеката. Отвори вратата, без да потропа, и влезе като вихрушка. Графът седеше пред бюрото си и пишеше, а до него имаше купчина хартия.

— Можете ли да ми кажете защо съм затворница? — извика тя.

Той вдигна очи, сякаш тя бе по-скоро някакво странно същество, което прекъсваше заниманията му, отколкото човек, и запита с бегла усмивка на преуморен:

— Къде искахте да отидете?

Бе готова да отвърне, че това не го засяга, но размисли и отговори по-спокойно:

— В Ню Иксчейндж. Трябва да купя някои неща.

— Не мога да си представя какво точно ви е нужно, но ако не можете наистина да минете без чифт ръкавици или някакъв парфюм, тогава изпратете Бритън.

Амбър удари с крак.

— Нямам никакво желание да пращам Бритън. Искам да отида аз. За бога, сър, каква причина съществува, за да не мога да изляза оттук? Какво, за бога, съм сторила, за да се отнасяте така с мене?

Редклиф остана дълго време, без да отговори, като въртеше мълчаливо перото в ръцете си.

— Какво странно време! Мъж, който позволява на жена си да му постави рога, минава за глупак, а го съдят още по-строго, когато вземе мерки, за да предотврати подобно нещо.

Амбър се усмихна злобно.

— Такава била значи работата! Вие се страхувате друг да не ви направи децата, които не можете да имате!

— Можете да се оттеглите, госпожо!

И тъй като тя продължаваше да го гледа презрително, той подзе много рязко:

— Махайте се оттук! Вървете си!

Очите на Амбър искряха така, сякаш би могла да го срази като гръм чрез мощта на своята омраза. Мърморейки някакво проклятие, хвърли ветрилото си на земята и блъсна вратата с всичка сила.

Бързо установи обаче — не можеше да спечели нищо чрез викове и буйство. Той имаше законно право да я затвори, дори да я набие. Амбър не мислеше, че немощният дребен граф може да прибегне до телесни наказания. Но се страхуваше от отрова или от някой предателски удар с нож. „Той не би дръзнал да стори това“ — казваше си тя. Но не бе все пак толкова уверена и страхът я караше да бъде благоразумна.

В продължение на няколко дни негласно се бунтуваше. Реши да умре от глад, но след като пропусна две яденета, разбра, че това щеше да е безкрайно по-неприятно за нея, отколкото за него. После го пренебрегна напълно. Когато той беше в стаята, тя обръщаше гръб и бъбреше с Нан. Не напускаше никога стаята си и оставаше там през целия ден по домашна роба и невчесана. Изглежда, това му беше безразлично.

Мислеше за всички възможни разрешения, но бе принудена да ги изостави едно по едно. Ако избяга, той ще запази цялото й богатство и тя ще загуби титлата си. Да получи развод беше почти невъзможно, а и това би наложило специално постановление от парламента; дори самата лейди Каслмейн не можа да успее. От друга страна, анулирането на брака беше неприятно, защото можеше да се постанови само в случай на бездетност или импотентност, а как да се докаже това? Пък и съдът не беше разположен към жените, което още повече усложняваше въпроса. Най-после реши, че щом е могла да го понася преди женитбата, трябва да се приспособи и сега. Започна пак да му говори учтиво, присъстваше на обедите и вечерите и дори отиваше да взема книги от библиотеката, когато той беше там. Почна пак да се грижи за външността си с надежда, че ще го заблуди.

В деня, когато пристигна ценният Кореджо, тя видя как разопаковат картината. Работниците си отидоха, картината беше закачена. Останали сами, те се спряха, за да я погледат. Амбър забеляза, че графът се усмихва. Всеки път, когато придобиваше дълго желан предмет, ставаше по-достъпен.

— Питам се, ваше благородие — започна тя предпазливо, като гледаше ту картината, ту мъжа си, — питам се дали не бих могла да направя днес една малка разходка. Не съм си подавала носа навън от три седмици и се чувствам отслабнала. Какво ще кажете?

Тя го наблюдаваше с мъчително очакване. Той се обърна и също я изгледа; ъгълчетата на устните му потрепваха в иронична усмивка.

— Разбрах, че зад подобреното ви настроение се крие някакво искане. Много добре! Можете да излезете.

— Благодаря, сър. Веднага ли?

— Когато пожелаете. Кочияшът ще ви заведе… Впрочем той е на служба при мен от тридесет години и не се подкупва.

Усмивката на Амбър замръзна, но преодоля раздразнението си, за да не й отнеме тъй даденото позволение. Тя изтича по стълбата, втурна се като вятър в стаята си с тържествуващ вик. Като я видя, Нан подскочи.

— Нан, вземи си наметката. Излизаме!

— Излизаме! Господи! Къде?

Нан беше споделила пленничеството на господарката си и беше излизала само за да купи ръкавици; и панделки. Това й беше дотегнало, както и на самата Амбър.

— Не зная. Не е важно. Побързай!

Двете жени излязоха от къщи като вихрушка, загърнати в кадифе и кожи и се настаниха в колата с такъв шум и смях, като че бяха току-що пристигнали от Йоркшир, за да посетят Лондон. Въздухът беше свеж и остър, денят — сив. Вятърът разпръсваше листенца от прасковен цвят, които падаха в калта като снежинки.

Епидемията върлуваше още в града, но сега умираха само по шест-седем души на седмица и само в бедните квартали. Невъзможно беше да се намери затворена къща. Улиците бяха изпълнени с народ както някога. Една пета от жителите изчезнаха, а нищо не изглеждаше променено. Лондон бе същият: весел, циничен, вонящ, блестящ и мръсен.

Амбър беше възхитена, всичко й се виждаше прекрасно.

Тя каза на коларя да върви към Черинг крос по Флийт стрийт и Стренд, защото в тая част на града имаше доста елегантни ресторанти. Може би ще има щастието да срещне някой познат и да размени няколко учтиви думи; кой би могъл да намери нещо осъдително в подобна невинна постъпка? Амбър наблюдаваше зорко всичко, което ставаше около тях, накара и Нан да прави същото. Когато приближаваха Темпъл бар, тя забеляза внезапно три познати силуета пред входа на кръчмата „Демон“: Бъкхърст, Седли и Рочестър. И тримата изглеждаха полупияни, защото разговаряха високо и ръкомахаха, за да привлекат вниманието на минувачите.

Амбър почука на преградката, за да спре колата, после се надвеси на прозорчето.

— Господа — извика тя, — прекратете тоя шум, иначе ще извикам полиция и ще ви изпрати в затвора.

Тя се засмя.

Те се обърнаха недоумяващи и пристъпиха с еднакво учудване.

— Ваше благородие! Какво виждам!

— Къде бяхте тия три седмици!

— Защо, дявол да го вземе, не ви виждаме в двореца?

Блъскайки се един друг, те се облегнаха до прозорчето. От тях се носеше силна миризма на бренди, смесено с лимонада.

— Право да ви кажа, господа — каза Амбър, усмихвайки се лукаво, като хвърли бегъл поглед на Рочестър, — имах ужасна мигрена.

Те се изсмяха с глас.

— Значи тоя дявол, старият ви съпруг, ви е затворил?

— Винаги съм казвал, че стар мъж няма право да се жени за млада хубавица, ако не е уверен, че ще й достави развлеченията, към които е привикнала. Съпругът ви изпълнява ли тия условия, госпожо? — попита Рочестър.

Амбър промени разговора, страхувайки се от неподкупния кочияш и от лакеите — някой от тях може да е натоварен да я следи какво говори.

— За какво се препирахте? Приличахте на заговорници.

— Питахме се дали е за предпочитане по-напред да се напием и сетне да отидем в някое увеселително заведение, или да почнем оттам, а после да се напием — отговори Седли. — Вие на какво мнение сте, госпожо?

— Всичко зависи от начина, по който мислите да се забавлявате там.

— О, като всички, госпожо — увери Рочестър. — Като всички. Не сме стигнали още до жалките крайности на старостта.

Рочестър беше на деветнадесет години, а Бъкхърст най-възрастният, на двадесет и осем.

— Елате да пиете нещо с нас — я покани Седли. — Имаме няколко цигулки и бихме могли да потърсим няколко момиченца у лейди Бенет…

Амбър се подвоуми, като се питаше дали все пак не е възможно да подкупи кочияша. Но Нан я бутна с лакът и тя реши, че удоволствието не си струваше рискът да я затворят за още три седмици и дори за по-дълго. Нещо повече: ако тя го разсърдеше, той беше способен да я изпрати на село, любимо наказание, налагано от мъжете за леконравното поведение на своите жени и от което те се бояха много. На всичко отгоре колата пречеше на движението. Някои други коли чакаха път, както и множество продавачи, чираци и просяци, които започнаха да недоволстват и да негодуват.

— Ако вие, знатни господа, нямате какво да правите, ние имаме — извика един дебел господин от инвалидния си стол.

— Не мога — отвърна Амбър на тримата си събеседници. — Обещах на негово благородие да не слизам от колата.

— Път! Дайте път! — извика друг, който теглеше количка.

Без да се смути ни най-малко, Рочестър се обърна и направи на тълпата знак, изпълнен с презрение. Започнаха да негодуват, някои ругаеха. Бъкхърст отвори вратичката на колата.

— Тогава, ако вие не можете да слезете, нищо не пречи да се качим ние.

И той влезе в колата, последван от Рочестър и Седли, настани се между двете жени, и ги прегърна през кръста. Седли подаде глава навън:

— Карайте! Парк Сейнт Джеймс!

Когато колата потегли, Рочестър дръзко махна с ръка за сбогом към тълпата. Внезапно духна вятър и започна да вали силно.

Амбър се върна възхитена, в много добро настроение. Сне мокрото си палто, сложи маншона си и изтича в библиотеката, където завари Редклиф в същото положение, надвесен над писмената маса, макар че бяха изминали около четири часа.

— Е, госпожо, приятна ли беше разходката?

— Прекрасна, ваше благородие!

Тя пристъпи, като снемаше ръкавиците си.

— Прекосихме целия парк Сейнт Джеймс. И кого, мислите, срещнах?

— Наистина, не зная.

— Негово величество! Той се разхождаше със свитата си. С мокрите си перуки те приличаха на измокрени испански кучета.

Тя прихна да се смее.

— Той, разбира се, беше с шапка и тъй сух, както вас и мен. Спря колата и какво, мислите, ми каза?

Редклиф се усмихна едва-едва, като че ли слушаше приказките на наивно дете, на което не отдава значение.

— Нямам никаква представа.

— Той се осведоми за вас и ме запита защо не ви вижда в двореца. Ще дойде скоро да ви посети и да види картината ви. Хенри Бенет ще се занимае с това. Но… — След като замълча, за да придаде по-голямо значение на думите си, Амбър прибави: — Той ни кани тази вечер на танци у Нейно величество кралицата!

Тя го гледаше, когато говореше, но очевидно не мислеше за него. Умът й беше зает с много по-важни въпроси: каква рокля да облече, с какви скъпоценности да се накичи, какво ветрило да вземе, каква прическа да си направи. Във всеки случай той не можеше да отклони една кралска покана и ако плановете й успеят, тя ще бъде скоро в състояние да го изпрати обратно в Лайм парк, за да си живее там с книгите си, статуите и картините, без да я безпокои.

XLII

Двете жени — едната с червеникави коси и виолетови очи, другата златиста като леопард — и двете облечени в черно, се гледаха през игралната маса.

Целият двор беше в траур заради една личност, която никой не познаваше: Португалската кралица. Но въпреки скорошната смърт на майка й, покоите на Катерина бяха изпълнени с придворни и дами от аристокрацията, игралните маси бяха отрупани със златни монети и един млад френски певец обикаляше от група на група, като дърпаше струните на китарата си и пееше любовни песни от родната му Нормандия. Забавляващото се множество се беше струпало около масата, където графиня Каслмейн и графиня Редклиф се гледаха като сърдити котки.

Кралят се беше спрял тъкмо зад Амбър, отказвайки с движение стола, който Бъкингам му подаваше до нея. Отляво се разхождаше Седли. Барбара беше заобиколена от верните си приятели: Хенри Джърмин, Баб Мей и Хенри Браункър, които й оставаха верни дори когато вятърът започваше да се обръща, защото зависеха от нея. На другия край на залата се виждаше граф Редклиф, който разговаряше безстрастно за градинарство с един възрастен господин. Всички, включително и жена му, бяха забравили за неговото съществуване.

Амбър знаеше много добре, че той се мъчи от два часа да привлече вниманието й, за да я отведе вкъщи, но го избягваше грижливо. Беше минала седмица, откак кралят ги беше поканил пак в двореца. През тоя кратък период вярата й в бъдещето се бе усилвала постоянно заедно с презрението й към графа. Откритото възхищение на Чарлс, ревността на Барбара, угодливостта на придворните бяха пророчески и опияняващи знаци.

— Тая вечер ви върви, госпожо! — каза кисело Барбара, като отмести купчинката гвинеи към срещуположната страна на масата. — Дори много ви върви!

Амбър се усмихна презрително и надменно, с леко извита горна устна и присвити очи. Тя знаеше, че Чарлс и всички присъстващи я наблюдават, а това я караше да осъзнава значението си.

— Какво искате да кажете, госпожо?

— Знаете много добре — промълви Барбара.

Беше зачервена и възбудена и полагаше отчаяни усилия да се владее, да не стане смешна. И бездруго беше много печално, че Чарлс със свойствената си прямота и простота не скриваше желанието си да има в своето легло тая жалка актриса. Нима и самият Бъкингам не си беше втълпил да я покровителства? „О, да бъде проклет Бъкингам! Да бъде проклет животът! Иска ми се да изскубя косите на тая развратница. Във всеки случай тя ще ме помни!“

— Хайде! — извика тя. — Залагам цялата сума!

Амбър повдигна леко вежди. Колкото повече се дразнеше Барбара, толкова по-спокойна ставаше тя. Амбър погледна Чарлс с усмивка, която го спечели, и той, доброволен пленник, отговори нехайно.

Вдигайки равнодушно рамене, Амбър каза:

— Защо не? Ваш ред е да играете първа, госпожо!

Барбара скръцна със зъби и хвърли на Чарлс разгневен поглед, сякаш за да го накара да бъде по-предпазлив. Той наистина се забавляваше. Тя взе заровете и ги постави в чашката.

Разговорите замлъкнаха и зрителите се натрупаха, за да гледат по-добре. Барбара разклати предизвикателно чашката и с драматичен жест хвърли заровете, които се търкулнаха на масата. Две шестици и една четворка.

Някой свирна тихо и лек шепот обиколи редиците. Барбара вдигна тържествуващо глава, очите й блестяха.

— Ваш ред е, госпожо, опитайте да хвърлите повече.

Играта изискваше да се хвърлят три еднакви числа — иначе печелеше по-силният. Амбър беше принудена да признае, че шансовете й са нищожни.

Тя търсеше някакъв изход — „Трябва да направя нещо. Не мога да се оставя да бъда победена пред всички! Трябва да намеря нещо, нещо, нещо…“

Изведнъж почувства, че Бъкингам й настъпва крака и докосва коленете й. Тя си даде сметка за положението и доверието й се възвърна. С автоматично движение хвана чашката, спусна я с едва забележимо движение на коленете си и взе другата, поставена там от Бъкингам. Без да гледа, бе разбрала. Беше нагласена чашка, която приличаше на първата. Хвърли заровете. В Уайтфрайърс прекара добра школа и си спомни за това, а заровете, добри и верни служители, изпълниха задачата си. Три петици! Всички извикаха. Амбър се престори на учудена и се радваше на необикновеното си щастие. Браункър приближи червеното си като цвекло лице до ухото на Барбара.

Последната подскочи.

— Много умело, госпожо — извика тя. — Но не е тъй лесно да бъда заблудена. Тук има някаква измама. Обзалагам се — прибави тя, като се обърна към всички зрители и особено към краля.

Амбър почваше да се безпокои, макар херцогът да беше взел чашката си и тя държеше същата, която Барбара бе използвала. Но беше готова да блъфира.

— Никой ли няма право да спечели, ваше благородие, освен с непочтени средства?

Тоя отговор предизвика общ смях и Амбър се почувства по-добре. Тя захвърли небрежно чашката на масата.

Но да упрекнеш някого във фалшива игра беше сериозно обвинение, макар и често да прибягваха към нея. Така, както някои жени неоснователно твърдят, че са добродетелни и не се гримират, всеки уверяваше, че играе честно.

Но Амбър помисли изведнъж, че ако я хванат на местопрестъплението и я обвинят пред двора в измамничество, то ще бъде за нея толкова ужасно, че би предпочела да умре на минутата.

А Барбара, убедена, че жертвата е в ръцете й, продължаваше още по-запалено преследването.

— Само с нагласена чашка може да се постигне това! Няма шанс дори едно на хиляда да се постигне този успех по честен начин!

Амбър губеше кураж. Трябваха й няколко секунди, за да намери отговор. Когато продума, се помъчи да говори с уверен и ироничен тон, за да не може никой да се усъмни, че е права.

— Хубаво направихте, че ми го казахте. Ударът на ваше благородие беше наистина много щастлив, за да бъде истински…

— Ще ви покажа, госпожо, че не съм измамница! — извика Барбара, която често губеше такива суми, та очевидно беше или честна, или неопитна в играта. — Ето чашката, която използвах. Нека я разгледат.

Тя взе чашката и я подаде бързо на краля.

— Ето, Ваше Величество, Вие присъствахте на играта, какво мислите? Кажете коя от двете ни е играла нечестно?

Чарлс взе чашката, разгледа я внимателно отвътре и отвън и най-после каза сериозно:

— Доколкото мога да съдя, чашката е напълно в ред.

Амбър седеше изправена и неподвижна. Сърцето й биеше тъй силно, че очакваше да загуби съзнание. Това е краят, краят на всичко. Какъв смисъл имаше да живее повече?

— А! А! — извика Барбара с тържествуващ глас, от който всички нерви на Амбър започнаха болезнено да трептят. — Тъй си мислех и аз! Знаех…

— Но — прекъсна я с провлачения си глас Чарлс — тъй като и двете използвахте същата чашка, не виждам наистина причина за тези пререкания.

Амбър изпита такова облекчение, че трябваше да се хване за масата, за да не падне. Лейди Каслмейн извика с негодувание:

— Как? Но това не е вярно! Тя я подмени! Тя…

— Моля за извинение, госпожо, но както вие самата казахте, присъствах на играта и по мое мнение нейно благородие игра тъй честно, както и вие!

— Но…

— Късно е — продължи невъзмутимо Чарлс, като изгледа с живите си очи всички присъстващи около масата. — Не мислите ли, че ще е по-добре да идем да спим?

Общ смях посрещна това предложение и множеството, като разбра, че играта е свършила, започна да се разотива.

— Странна работа! — промърмори кисело лейди Каслмейн, като се оттегляше, последвана от Браункър, Баб Мей и малкия Джърмин.

Съсипана и смутена, Амбър се усмихна признателно на краля, който хвана леко ръката й, за да й помогне да стане.

— Благодаря, господарю! — каза тя ниско, защото очевидно той беше забелязал измамата. — Щях да бъда завинаги опозорена.

Чарлс се засмя.

— Опозорена, тук в Уайтхол? Невъзможно, мила. Чували ли сте някой да е бил опозорен в ада?

Смелостта и доверието й започнаха да се възвръщат. Хвърли поглед към Бъкингам, който стоеше при тях.

— Благодаря, ваше благородие — каза тя с безсрамна усмивка, макар да знаеше, че той й бе подал фалшивата чашка не за да помогне, а за да унижи братовчедка си.

Бъкингам направи комична гримаса.

— Протестирам, госпожо! Уверявам ви, че аз с нищо не помогнах за вашия успех. Съвсем не. Всеки знае, че съм честно момче!

И тримата се изсмяха. Изведнъж Амбър усети погледи от всички страни на залата върху себе си и знаеше прекрасно какво мислеха те. Кралят беше взел нейната страна тая вечер. Беше предизвикал и поставил в затруднение пред всички лейди Каслмейн, а това можеше да означава само едно-единствено нещо… Графиня Редклиф ще бъде в скоро време ненадминатата фаворитка в двореца. Така мислеше и самата Амбър.

Гледаха се и малко по малко престанаха да се усмихват. Бъкингам се отстрани, но те като че ли не го забелязваха. Амбър се чувстваше влюбена в Чарлс повече, отколкото във всеки друг мъж с изключение на Брус Карлтън. Черните му нехайни очи събуждаха у нея желание, което Редклиф запалваше, без никога да го удовлетвори, и тя с цялото си същество се стремеше към неговите обятия. Беше забравила напълно Редклиф, който може би беше наблизо и ги наблюдаваше; безразличието й беше тъй голямо, че не би му обърнала никакво внимание.

— Кога бихте могли да се освободите от вашата бавачка? — прошепна Чарлс.

— Когато пожелаете!

— Утре сутринта в десет часа?

— Да.

— Ще поставя стража от тая страна, пред портата Холбайн, за да ви въведат.

Той се усмихна.

— Ето съпруга ви. Изглежда, вече е усетил рогата си да растат.

Амбър изпита неприятно чувство.

„Съпругът ви.“

Тя се гневеше, че той има безсрамието да се покаже сега, когато в нищо не й бе полезен, когато беше почти убедена, че ще излезе по някакъв начин от живота й като демон, прогонен от молитва. Но той се приближи до нея и Чарлс го посрещна с любезна усмивка. После кралят се отдалечи и Редклиф й подаде ръка. След известно колебание постави пръстите си на ръката му и те излязоха бавно от залата.

Амбър се бори дълго, докато дойде на себе си. Струваше й се, че носи в главата си огромна тежест и че слепите й очи пулсират. Направи полекичка едно движение, стенейки, и болезнен спазъм пропълзя от врата й, разпростря се по раменете и по гърба. Смътно си спомняше за едно нескончаемо, неестествено друсане, от което й се повдигаше. С голяма мъка отвори клепките си, за да види къде се намира и какво й се беше случило.

Видя най-напред една мъжка ръка с изпъкнали жили, стиснала бастун и когато вдигна бавно очи, съзря безстрастното и неизразително лице на Редклиф. Тя разбра, че неразположението й се дължи отчасти на овързаните й крака. Бяха в колата на графа. През прозорчето се виждаха само сивото небе и зелените ливади, осеяни с голи дървета. Искаше да проговори, да попита къде е, но тежестта в главата й стана още по-нетърпима и тя изпадна отново в безсъзнание.

За нищо друго не си даде сметка до момента, в който отвори бързо очи и забеляза, че колата беше спряла и че я носеха на ръце. Почувства свежия вечерен въздух, който плискаше в лицето й, и задиша дълбоко.

— Постарайте се да не я будите — чу тя гласа на Редклиф. — Не трябва да се безпокои, когато има криза!

Амбър побесня от яд при тая лъжа, но нямаше сила да протестира.

Лакеят я понесе към странноприемницата, чиято врата някой отвори. Под наметката си носеше дълга рокля с кожи по края. В стаята беше топло. Миришеше на току-що изпечен хляб и на месо, което бе хванало златиста коричка в печката и в което кучетата бяха вперили очи, като си въртяха опашките. Появиха се деца, момчета побързаха да разпрегнат конете и засмяната стопанка дойде да ги посрещне. Когато видя Амбър в ръцете на лакея и закритите й очи, тя извика съчувствено и предложи услугите си.

— О, нима госпожата е болна?

Редклиф я отстрани.

— На жена ми е зле — каза той студено. — Нищо сериозно. Ще се погрижа за нея сам. Дайте ни стая и донесете за вечеря.

Стопанката тръгна пред тях по стълбата и отвори вратата на една светла стая, която миришеше на лавандула. Всеки път, когато мислеше, че графът не я вижда, тя поглеждаше към Амбър. Запали свещите, скоро пламна огън в камината. После, точно преди да си отиде, тя се поколеба за миг, като поглеждаше неспокойно към Амбър, която лежеше на леглото в същото положение, в което лакеят я беше оставил.

— Жена ми няма нужда от вашите грижи — каза Редклиф така грубо, че добрата жена трепна и бързо излезе.

Той затвори след нея грижливо вратата, ослуша се за миг, после доволен, че е слязла, се върна при леглото.

Макар да беше в пълно съзнание, Амбър се чувстваше нервна, в лошо настроение. Тежестта не я напущаше, болеше я глава, тялото й бе вцепенено. Тя въздъхна дълбоко. И двамата дълго мълчаха. Най-после каза:

— Е, защо не ме развържете? Сега вече не мога да избягам.

Погледна го мрачно.

— Трябва да се мислите дяволски умен!

Почваше да разбира, че я беше вързал просто от садизъм, защото бе неспособна на каквото и да било движение след прахчето, което бе взела.

Той повдигна рамене и се усмихна леко, очевидно доволен от себе си.

— Ненапразно съм се занимавал с химия! Естествено, всичко е от виното. Не усетихте нищо нито в мириса, нито във вкуса, нали?

— Мислите ли, че бих пила, ако предполагах? За бога, отвържете ме! Ръцете и краката ми са изтръпнали!

Тя се извиваше, мъчейки се да намери по-удобно положение.

Той като че ли не чу и седна на един стол до нея с вид на човек, който успокоява болен, към когото не изпитва никакво съчувствие.

— Колко жалко, че не можахте да бъдете точна за срещата! Надявам се, че не е чакал много дълго.

Амбър го погледна бързо и се усмихна с лека, лукава и жестока усмивка.

— И утре е ден. Нима ще ме държите вечно вързана.

— Нямам намерение. Вие ще можете да се завърнете в Лондон и в Уайтхол и да влезете в ролята си на кучка, когато пожелаете, но в такъв случай, госпожо, аз ще получа цялото ви богатство. Мисля, че ще успея без големи затруднения. Може би кралят има желание да спи с вас, но ще изминете дълъг път, преди той да се обезпокои за вас. Една лека жена и една любовница с титла не са едно и също, независимо че вероятно не забелязвате разликата.

— Зная я отлично! Жените не са тъй глупави, както мислите. Виждам много неща, които вие не знаете.

— Нима?

Той говореше със същото подигравателно презрение, с което се отнасяше към нея, откакто бяха женени.

— Вие казвате, че желаете само парите ми, но аз зная по-добре от вас какво мислите. Вие полудявате при мисълта, че някой друг е способен да направи това, което сам сте негоден да извършите. Ето защо ме отвлякохте. И ето защо ми казвате, че ще загубя състоянието си, ако се върна в Лондон. Жалък стар мерзавец! Вие сте…

— Госпожо!

— Не се боя от вас! Вие ревнувате от всички мъже, достойни за това име, и ме мразите, защото сте немощен.

Той вдигна ръка и я удари тъй силно по лицето, че главата й се отметна встрани и шурна кръв. Погледът му беше студен.

— Не одобрявам, когато един мъж бие жена. Досега такова нещо не ми се е случвало. Но аз съм ваш мъж, госпожо, и искам да ми се засвидетелства уважение.

Амбър трепереше от гняв, подобно на разярена котка. Задъхваше се. Посипаните й със злато очи горяха. Когато говореше, горната й устна се повдигаше и оголваше зъбите й като на хищно животно.

— О, как ви мразя! — каза тя тихо. — Един ден ще ви заплатя за всичко това, кълна ви се, ще ви убия…

Той я погледна с презрение и отвращение.

— Жена, която заплашва, е като лаеща кучка. Зачитам едната толкова, колкото и другата.

На вратата се почука и той обърна глава след известно колебание:

— Влезте!

Влезе гостилничарката, весела, розова, засмяна, носеше покривка за маса, кърпи за ядене и чугунени съдове. Зад нея вървеше едно тринадесетгодишно момиченце с табла, на която бяха наредени апетитни ястия, а след него малкото му братче с две изпрашени бутилки и две блестящи чаши. Гостилничарката хвърли бърз поглед на Амбър, която все още лежеше облегната на лакътя си и загърната в одеждата си.

— Е — каза тя весело, — по-добре ли е господарката? Доволна съм, че е така. Тук ще имате, смея да кажа, един скромен обяд. Надявам се да ви хареса.

Тя се засмя приятелски на Амбър, като на жена. Искаше да й покаже с това, че знае какво очаква една млада съпруга през първата й бременност. И Амбър, с все още горящо от плесницата лице, се опита с голямо усилие да отвърне на усмивката.

XLIII

Лайм парк съществуваше повече от сто години. Беше построен преди рухването на католическата църква, когато гордите Мортимъровци бяха на върха на своето могъщество; строгата му и елегантна красота даваше израз на това могъщество и на тая гордост. Бледосиви и яркочервени камъни се редяха със съвършена хармония в тая постройка с големи прозорци, изпъстрени със стъклописи. Имаше четири етажа. От червения й таван, покрит с керемиди, се подаваха три прозорчета, много комини, а върху фасадата имаше три редици четвъртити или овални отвори. Една тераса, застлана с плочки и дълга повече от двеста стъпки, се издигаше над градините в италиански стил, които се спускаха под формата на зелени стъпала. Противно на градската къща, която беше запусната, Лайм парк бе поддържан. Всяко дръвче, всеки фонтан, всяка каменна ваза бяха в отлично състояние.

Колите завиха покрай дългата фасада и влязоха в задния двор, където блестяха хилядите водни струи на един фонтан. По-далеч, на запад, се виждаше голям нормандски гълъбарник и едно езерце; на север се намираха оборите и навесите, хубави сгради от червени тухли и възсив дъб. Двойна стълба водеше към площадката на втория етаж. Тук именно спря първата кола.

Негово благородие излезе и подаде ръка на жена си. Напълно възстановена от действието на успокоителното лекарство, Амбър слезе. Лицето й беше намусено и тя се държеше така, като че ли Редклиф не съществуваше, но очите й се спряха върху замъка с възторг и интерес. Точно в тая минута една млада жена излезе тичешком и се спусна насреща им. Тя хвърли бегъл и срамежлив поглед на Амбър, а на Редклиф се поклони смирено.

— О, ваше благородие — извика тя, като направи още един поклон. — Бяхме престанали да ви очакваме. Филип отиде на лов заедно със сър Робърт. Не зная кога ще се върне.

Макар че Редклиф не беше говорил за нея, Амбър разбра, че това е Дженифър, шестнадесетгодишната снаха на негово благородие. Беше слаба, с обикновено лице, обкръжено с бледоруси коси, които започваха да тъмнеят. Очевидно двамата знатни гости й бяха направили дълбоко впечатление.

„Господи — каза си нетърпеливо Амбър, — това са последиците от живота на село.“ Беше забравила, че самата бе водила подобен живот през първата си младост.

Редклиф беше крайно любезен и вежлив.

— Не се тревожете, моя мила. Идваме ненадейно и нямахме време да ви предупредим.

Той се обърна към Амбър:

— Това е Дженифър, жената на сина ми, за която ви говорих. Дженифър, мога ли да ви представя нейно благородие?

Дженифър хвърли наново бегъл поглед на Амбър и направи поклон. Двете жени се прегърнаха и размениха целувки, както изискваше етикетът, и Амбър почувства, че ръцете на младата жена бяха студени и трепереха.

— Госпожата не се чувстваше много добре през време на пътуването — каза Редклиф и Амбър му хвърли възмутен поглед. — Мисля, че желае да си почине. Готови ли са покоите ни?

— О, да, ваше благородие. Готови са.

Амбър нямаше никакво желание да си почива. Напротив, тя искаше да обиколи къщата, да види градините и оборите, да посети зимната градина и оранжерията, но последва графа и се качи в апартамента, който гледаше към северния край на галерията.

— Съвсем не съм уморена — извика тя, като го погледна предизвикателно. — Колко време ще стоя затворена тук?

— Докато не престанете да се мръщите, госпожо. Мнението ви за мен не ме интересува никак, но не искам моят син и слугите да виждат жена ми да се държи като едно невъзпитано момиче. Избирайте!

Амбър въздъхна.

— Добре. Не мисля, че някога ще успея да убедя когото и да било, че ви обичам, но ще се постарая да ви понасям, доколкото ми е възможно.

Филип се върна за вечеря и Амбър се запозна с него. Беше съвсем обикновен младеж на около двадесет и четири години, здрав, щастлив, без особени претенции към живота. Облеклото му беше немарливо, държането му — грубо, духовните му интереси не се простираха по-далеч от отглеждането на коне и тренирането на петли-борци. „Слава богу — каза си Амбър, — на пръв поглед той не прилича на баща си.“ Но забеляза с учудване, че Редклиф беше силно привързан към това тъй различно от него момче, чувство, което не очакваше да открие у тоя студен, горд и самотен човек.

Амбър прекара няколко дни в разглеждане на Лайм парк.

Имаше много стаи, всички пълни с мебели, картини и украшения от всички страни на света, но благодарение особения талант на негово благородие те бяха наредени в съвършена хармония.

Градините в италиански стил бяха огромни; спущаха се на големи тераси откъм южната и източната страна на къщата и се съединяваха с мраморни стъпала и алеи, покрити с едър пясък. Имаше дълги алеи, засенчени от кипариси и борики, други, оградени със светлозелени тополи. Каменните вази, които украсяваха стълбите, пътеките и оградите, бяха пълни с цветя. Плетищата бяха грижливо окастрени и никъде нямаше бурени. Оборите, измазани отвътре с вар, изглеждаха съвършено чисти. Имаше оранжерия, зимни градини и хубав летен павилион.

„Нищо чудно — мислеше си тя, — че е потънал в дългове.“ Но сега, когато знаеше за какво бяха послужили парите му, се ядосваше по-малко и гледаше на всичко с критичните очи на собственика, който знае да преценява стойността на нещата. Нямаше предмет, покрай който да мине, без да реши дали в даден момент би го запазила или продала. Защото за нея беше ясно, че тия прекрасни неща няма да останат тук в провинцията, където никой не ги вижда и не се възхищава от тях. Те бяха предназначени за Лондон, за някой апартамент в Уайтхол може би или за някоя голяма нова къща на Сейнт Джеймс Скуеър или Пикадили.

Отначало Дженифър се показа много срамежлива, но било, че нямаше нещо друго предвид, било, че съжаляваше младата жена, Амбър направи усилие да се сприятели с нея. И тя й отговори с топла признателност, защото бе отраснала в многочислено семейство и се чувстваше самотна в тоя замък с повече от двеста слуги, в тоя дом, който изглеждаше празен и тъжен.

Беше в края на април и дните ставаха топли и приятни. Славеите бяха долетели, черешите и сливите цъфтяха и в градините се носеше мирисът на люляци. Дженифър и Амбър се разхождаха под ръка из зелените поляни, бъбрейки и смеейки се, спираха се, за да се възхитят от пауните с дрезгави гласове. Вятърът издуваше копринените им рокли. За късо време те наистина се сприятелиха.

Амбър говореше през всичкото време като влюбена жена за Лондон, който Дженифър не познаваше. Разказваше безкрай за театрите и кръчмите, за Хайд парк, Пал Мал, за Уайтхол, хазартните игри в салоните на кралицата, баловете, лова със соколи.

— О — възхищаваше се тя, — нищо не е по-красиво от дворцовите карети, когато обикалят Ринга. Всички се поздравяват и се усмихват и Негово величество снема шапка пред дамите; понякога той извиква някоя от тях. О, Джени, трябва непременно да дойдете в Лондон.

Джени я слушаше винаги с голям интерес, задаваше й много въпроси, но се усмихваше стеснително.

— Изглежда, е много хубаво — каза тя, — но мисля, че предпочитам да ви слушам как говорите, отколкото да отида сама.

— Как? — извика Амбър, дълбоко възмутена от подобно светотатство. — Лондон е единственият град, където може да се живее. Защо не искате да дойдете?

Джени направи неопределен жест. Чувстваше се потисната от силната личност на Амбър, объркана и дори виновна всеки път, когато трябваше да изкаже личното си мнение.

— Не зная. Мисля, че ще бъда чужда. Всичко е толкова голямо. Има толкова хора. Всичките дами са красиви и елегантни. Няма да се чувствам на мястото си. Ще бъда много самотна.

Гласът й бе свенлив, почти отчаян, сякаш се чувстваше вече погълната от тоя страшен град.

Амбър се изсмя и хвана снаха си през кръста.

— Моля ви, Джени, с грим, бенки и една рокля с деколте вие ще бъдете тъй хубава, както всяка друга. Уверявам ви, няма да ви липсват поклонници и те ще тичат след вас ден и нощ.

Джени се засмя глухо и се зачерви.

— О, госпожо, вие разбирате много добре, че това няма да стане. Боже мой! Аз дори не зная какво да кажа на един поклонник.

— Разбира се, че знаете, Джени! Знаете какво да кажете на Филип, нали? Всички мъже си приличат. Само един въпрос ги интересува, когато говорят с жена.

Джени се изчерви наново.

— О, но аз съм женена за Филип и той… той…

Тя побърза да промени разговора.

— Вярно ли е това, което се говори за двореца?

— Какво имате предвид?

— О, вие знаете! Разказват ужасни неща — че всички пият и ругаят. Негово величество играе на карти дори в неделя и едва ли вижда кралицата веднъж на няколко седмици, защото бил твърде зает с другите… другите дами!

— Глупости! Той я вижда всеки ден и е много любезен и сърдечен с нея. Казва, че е най-добрата жена на света.

Джени изпита облекчение.

— Но е истина, че й изневерява?

— О, да! Така е. Всички мъже изневеряват на жените си, стига да им се представи случай!

Джени изглеждаше тъй изплашена, че Амбър я потупа приятелски, като прибави бързо:

— С изключение на мъжете, които живеят на село, разбира се. Те са различни.

В началото Амбър имаше впечатлението, че Филип наистина е различен. Първия път, когато я видя, в очите му светна лъч на възхищение, но баща му беше там и възторженият поглед изчезна бързо. После го срещаше много рядко, само при ядене, където той се отнасяше към нея с такова почтително внимание, сякаш беше по-стара с двадесет години. Като че ли се стараеше да покаже, че тя по-скоро е на годините на баща му, отколкото на неговите. Амбър си каза най-после, че той се страхува от нея.

Подбуждана от скука, лукавство и желание да си отмъсти на Редклиф, реши да съблазни Филип. Ала познаваше мъжа си достатъчно добре и си даде сметка, че трябва да действа предпазливо, като запази за себе си удовлетворението да му постави рога с неговия собствен син. Защото, ако заподозре или отгатне нещо — за което тя предпочиташе да не мисли, — той бе способен на всякакви крайности и на всички възможни жестокости. Но между мъжете в Лайм парк Филип беше единственото мъжествено, младо и стройно същество, а на нея й бе нужна както възбуда, така и ласкателството на мъжкото ухажване.

Срещна го в галерията в една дъждовна утрин и те заприказваха за времето. Той щеше да си отиде веднага, ако не беше му предложила да изиграят една игра на карти. Докато младежът търсеше извинение, Амбър го повлече към масата за игра. След тоя ден те играеха от време на време на карти или се срещаха, като че ли случайно, в оборите, за да се приготвят за разходка на кон. Джени беше бременна. Забранено й бе да язди.

Но Филип продължаваше да се отнася към Амбър като към жена на баща си и дори изпитваше някакво чувство на почтителен страх, какъвто тя нямаше навик да среща у мъжете на която и да е възраст. „Той е забравил решително всичко, научено през време на пътуването из Европа“ — каза си тя.

В Лайм парк Амбър не виждаше графа повече, отколкото в Лондон. Той се занимаваше с всички подробности в къщата, които един домоуправител не би могъл да забележи (Редклиф беше винаги отказвал да вземе жена за домакинството), разпореждаше се за подобрението на градините, ръководеше работниците, прекарваше дълги часове в лабораторията и библиотеката. Никога не яздеше, не играеше, не се занимаваше с музика. Когато излизаше, имаше винаги пред себе си точна цел. Изпълняваше предначертаното и се връщаше веднага вкъщи. Пишеше непрекъснато. Амбър го запита какво и той й обясни. Съчиняваше пълна история на всеки ценен предмет, който беше купил, за да знае семейството му винаги точно какво притежава. Той също пишеше стихове, но не предложи никога да й ги прочете, а и тя сама не прояви такъв интерес.

Когато тя насочваше разговора към завръщането в Лондон, той се задоволяваше да й отговори, че се била държала като глупачка и че не е способна да живее в едно място, където ще бъде въведена в съблазни. Повтаряше, че ако тя иска да се върне сама, й дава пълна свобода, но срещу цялото й богатство, като й предоставя само десет хиляди лири. Тогава тя се разяряваше и казваше, че той никога не ще има парите й дори ако трябва да прекара целия си живот на село.

Убедена най-после, че рискува да остане за известно време в Лайм парк, Амбър разпореди да извикат Нан, Сюзън и Големия Джон. Нан, вече помятала, беше наново бременна — тоя път от Големия Джон. Макар да бе в петия месец, Амбър й препоръча да не идва, ако това е вредно за нея, и Нан пристигна след петнадесет дни.

Както винаги, имаха да си кажат хиляди неща, защото имаха общи интереси. Говореха безкрайно, споделяйки най-интимните си преживявания, без да се замислят, без най-малко стеснение. Невинността и неопитността на Джени бяха дотегнали на Амбър и сега беше щастлива, че е намерила човек, с когото може да си поговори открито, човек, който знае точно каква е тя, без това да го тревожи. Когато изповяда, че има намерение да съблазни сина на мъжа си, Нан се разсмя и каза, че не може да се предвиди докъде ще стигне в отчаянието си една жена, заточена на село. Защото беше очевидно, че Филип не може да се сравни нито с Чарлс II, нито с лорд Карлтън.

Към средата на май Филип започна да търси сериозно компанията на Амбър.

Една сутрин тя чакаше да оседлаят хубавата малка и червеникава кобила, когато някой каза до нея:

— О, добър ден, госпожо! Вие яздите толкова рано!

Беше Филип, който се преструваше на учуден, но тя веднага разбра, че е дошъл, за да я види.

— Добър ден, Филип! Да, имам желание да събера малко роса. Казват, че това е великолепно за цвета на кожата.

Филип се изчерви едва усмихнат, като въртеше нервно шапката в ръцете си.

— Вие нямате нужда от това, госпожо!

— Вие сте истински ласкател, Филип!

Погледна го леко усмихната изпод широкополата си шапка, която засенчваше очите й. „Той се брани, но това не му пречи да бъде влюбен в мен“ — мислеше тя.

Доведоха кобилата, оседлана с великолепно седло от зелено кадифе. Амбър я помилва, даде й парченце захар. Филип приближи, за да й помогне при качването. Тя се метна на седлото с изящна лекота.

— Бихме могли да се разходим заедно — предложи Амбър. — Освен ако сте зает?

Той се престори на изненадан от поканата.

— О, не, съвсем не. Аз тъкмо отивах да се разходя сам. Благодаря много, госпожо. Много сте любезна. Безкрайно благодаря.

Те преминаха ливадата от гъста детелина и скоро се загубиха от погледа. Тревата беше мокра, в далечината се виждаше едно стадо. Отначало не намериха за какво да говорят, после Филип извика весело:

— Каква великолепна утрин! Как може да се живее в града, когато съществува полето.

— Как може да се живее на полето, когато съществува градът!

Той я погледна учудено и се усмихна широко, като откри белите си зъби.

— Вие не говорите каквото мислите. Иначе нямаше да бъдете в Лайм парк!

— Не аз исках да дойда в Лайм парк, а графът.

Тя говореше с безразличен тон, но на лицето й сигурно се беше изписало пренебрежение и презрение спрямо Редклиф, докато Филип отговори живо:

— Баща ми обича Лайм парк, винаги го е обичал. Ние никога не сме живели в Лондон. Негово величество Чарлс I веднъж идва тук и каза, че според него няма по-красиво имение в Англия.

— О, разбира се, къщата е прекрасна — съгласи се Амбър, съзнаваща, че е оскърбила семейното му чувство, което впрочем за нея не значеше нищо.

Те продължиха да яздят, без да говорят.

— Да се спрем за малко тук — каза тя изведнъж.

Без да чака отговора му, дръпна юздите на коня си. Но Филип извървя още няколко метра път, после бавно се върна към нея.

— Би било по-добре да не слизаме. Никой не ни придружава.

— Какво значи това? — попита Амбър, заинтригувана и малко раздразнена.

— Защото, виждате ли, госпожо, негово благородие предпочита да не се слиза през време на разходките с кон. Ако някой ни види, може да изтълкува нещата иначе… Тукашните хора са бъбриви.

— Както навсякъде. О, правете каквото искате! Аз слизам.

Тя скочи на земята, сне си шапката, на която беше забола две-три красиви червени рози, и разтърси косата си. Филип я погледна, стисна зъби и също слезе. По негов съвет те се упътиха към една малка хубава рекичка, която течеше недалеч оттам. Водите бяха придошли и заливаха с шум тъмнозелените тръстики, които растяха на брега, и къпеха клоните на плачещите върби. Слънчевите лъчи проникваха през листата като светлина в катедрала и си играеха по лицето на Амбър. Тя чувстваше, че Филип я наблюдава тайно с крайчеца на окото си. Бързо обърна глава и срещна погледа му.

Усмихна се бавно и полузатвори очи, като го гледаше дръзко.

— Каква беше последната графиня? — попита тя.

Знаеше, че майката на Филип, първата лейди Редклиф, беше умряла при раждането му.

— Беше ли хубава?

— Не лоша, струва ми се. Във всеки случай на портрета е хубава. Умря, когато бях на девет години, и не си я спомням добре.

Усамотението им го стесняваше. Лицето му се беше помрачило и очите му не успяваха да прикрият истинските му чувства.

— Имала ли е деца?

— Две. И двете са умрели като малки от шарка. И аз също съм я прекарал…

Той преглътна слюнката си и пое дълбоко въздух.

— Но оживях.

— За щастие, Филип — каза тя меко.

Продължаваше да му се усмихва донякъде подигравателно, но очите й го гледаха съблазнително. Нито веднъж от един месец насам не се беше забавлявала така, както тая сутрин.

Но Филип се чувстваше очевидно нещастен и разкъсван от двойствено чувство: от една страна — желанието, а от друга — семейният му дълг. Променяйки темата на разговора, той попита много бързо:

— Как е дворецът сега? Казват, по-великолепен от всякога. Дори чужденците били изненадани от живота на Негово величество?

— Вярно е. Чудесно! Не вярвам да има другаде по света по-елегантни мъже и по-красиви жени. Кога бяхте там за последен път?

— Преди две години. При завръщането от пътешествието си прекарах няколко месеца в Лондон…

Той говореше, без да мисли какво казва; погледът му беше горещ и изпитателен. Амбър следеше конвулсивните движения на адамовата му ябълка, която се издуваше на мускулестия врат.

— Мисля, че сега ще е по-добре да се върнем — каза той изведнъж. — Късно… късно е…

Амбър вдигне рамене, събра полата си и тръгна по гъстата трева. На следващия ден не го видя, защото каза, за да го подразни, че й се виел свят, и нареди да й сервират в стаята. Той изпрати букет рози с няколко много учтиви реда, в които й пожелаваше бързо оздравяване.

Когато на следващата сутрин излезе, очакваше да го намери при оборите, застанал с нетърпението на гимназист, който дебне на някой ъгъл да мине любимата му, но не видя никого и се ядоса малко, тъй като бе помислила, че е сериозно влюбен. Все пак тя пое посоката, в която бяха вървели преди два дни. След няколко минути забрави напълно Филип Мортимър и баща му — много по-мъчно беше да изличи втория от паметта си — и потъна в спомени за Брус Карлтън.

Бяха изтекли шест месеца от заминаването му и този спомен пак се бе стопил; приличаше на хубав сън, който се мярка по-добре сутринта, но към обяд изчезва. Все пак не беше забравила много неща: странния сиво-зелен цвят на очите му, гънката на устата му, която по-добре от думите й говореше какво мисли за нея и за онова, което е направила, спокойствието, в което се криеше винаги заплахата от едно сдържано насилие. Спомни си последния път, когато се бяха любили, и й се зави свят. Чувстваше остра болезнена потребност от целувките, от опитните милувки на ръцете му и все пак й се виждаше полудействителен, а споменът за него не й донасяше утеха в настоящето. Дори Сюзън не й помагаше, както се беше надявала, да чувства Брус по-близък и по-малко въображаем.

Амбър беше тъй погълната от мислите си, че когато конят й се изправи на задните си крака, загуби самообладание и се хвана за юздите — малко остана да се преметне. Идвайки на себе си от уплахата, тя се огледа, за да разбере какво беше смутило животното, и видя Филип със зачервено лице и горящи очи, възседнал коня си, до трите самотни тополи в ливадата, които приличаха на същински часови. Той се извини, задето я беше изплашил:

— О, госпожо! Простете ми! Не исках да ви плаша. Бях се спрял просто за минута, за да се порадвам на тая очарователна утрин, когато видях, че идвате и останах, за да ви изчакам.

Той даваше обяснението си с такава сериозност, че тя схвана веднага лъжата: истината бе, че се е постарал да отбегне излизането с нея, за да не ги види баща му.

Успокоена, Амбър се засмя от сърце.

— О, Филип! Това сте вие! Тъкмо мислех за вас.

Очите на младия човек блеснаха, но тя спря баналната забележка, която се канеше да й направи.

— Хайде, елате! Да отидем до реката.

Филип стигна преди нея. Когато Амбър скочи на земята, той я последва веднага, без да негодува.

— Колко е хубава Англия през месец май! — извика тя. — Как може някои да предпочитат Америка? Можете ли да разберете това?

— Какво? Не! — каза той изплашен. — Не разбирам.

— Искам да седна. Ще постелете ли палтото си, Филип, за да не изцапам роклята си?

Тя се огледа наоколо, за да намери най-хубавото място.

— Там! До дървото, моля ви.

С голяма вежливост той сне палтото си за езда и го постла на мократа трева. Амбър се облегна на малката брезичка, изтегна краката си и захвърли шапката си надалеч.

— Е, Филип! Така ли ще стоите прав? Седнете де! Тя му посочи мястото до себе си.

Той се поколеба.

— Какво… О!…

После се реши изведнъж и каза живо:

— Благодаря ви, госпожо.

И седна насреща й, като обхвана коленете си с ръце.

За да не я гледа, наблюдаваше внимателно една пчела, която подхвръкваше от цвят на цвят. Амбър започна да къса белите маргаритки, които изобилстваха в тревата, като ги трупаше на коленете си.

— Знаете ли — каза най-после Филип, който сега я гледаше. — Вие наистина нямате вид на мащеха. Не мога да си представя това, колкото и да се мъча. Питам се защо…

Той изглеждаше искрено заинтригуван и смутен, дори бе малко смешен — мислеше си Амбър.

— Може би не си давате достатъчно труд…

Тя беше заплела венец за косите си, като пречупваше малките стъбълца с нокът и ги нареждаше с голяма сръчност.

Филип се замисли.

— Какво ви накара да се омъжите за баща ми? — попита той неочаквано.

Погълната от своята работа, Амбър отговори е наведени очи и леко повдигане на раменете:

— Той искаше парите ми, аз — титлата му!

Вдигна очи и забеляза, че Филип беше сбърчил неспокойно вежди.

— Какво ви учудва, Филип? Нима всички женитби не стават по сметка? Аз имам това, вие имате онова, тогава да се оженим. И вие така се оженихте за Джени, нали?

— О, да! Естествено. Но баща ми е много изискан, знаете…

Мъчеше се да убеди по-скоро себе си, отколкото нея, и съсредоточено я гледаше.

— Разбира се — каза тя саркастично.

— Той също много ви обича!

Тук тя се изсмя доста неучтиво.

— Кой дявол ви е внушил тая мисъл?

— Той ми каза!

— Посъветва ли ви също да страните от мен?

— Не. Но аз зная, че би трябвало. В никакъв случай не биваше да идвам днес — каза той, като се обърна.

И изведнъж се приготви да стане. Амбър хвана китката му и го притегли полека към себе си.

— Защо страните от мен, Филип? — прошепна тя.

Той я гледаше втренчено, полуколеничил, с пресекнал дъх.

— Защото, защото трябва! Сега трябва да се върна, преди да…

— Преди какво?

Слънчевите лъчи проникваха през листата и образуваха петна от светлина и сенки по лицето и шията му, влажните му устни бяха полуотворени и белите му зъби светеха. Осеяните със златни петънца очи на Амбър го гледаха напрегнато.

— От какво се страхувате, Филип? Вие искате да ме целунете… Защо не го направите.

XLIV

Филип Мортимър се измъчваше от угризения на съвестта. Отначало се помъчи да избягва мащехата си. На следващия ден, след като го беше съблазнила, отпътува, за да посети един съсед, и остана при него осем дни. След завръщането си беше така зает, че го виждаха само за малко по време на храна. Когато беше невъзможно да избегне Амбър, той се държеше вцепенено и с прекалена придирчивост. Амбър се сърдеше, като си казваше, че това смешно поведение може да издаде и двамата. Но в Лайм парк той единствен можеше да й достави известно разнообразие и тя нямаше намерение да го изпусне.

От прозорците на стаята си го видя веднъж, когато прекосяваше терасата, връщайки се от градината. Редклиф се беше затворил в лабораторията си от доста време. Амбър събра полата си и бързо слезе по стълбата, за да отиде на терасата. Но като я видя да тича към него, той се спусна след един отчаян поглед наоколо към гъсталака на окастрените плетища, засадени преди седемдесет години, когато лабиринтите са били на мода. Те бяха порасли и беше лесно да се изгуби човек в тях. Амбър тръгна по следите му.

— Филип — извика тя разярена, — Филип! Къде сте?

Той не отговори. И тогава внезапно го видя срещу себе си; беше влязъл в една от пътеките без изход. Разбра, че не може да се измъкне, и я погледна смутен и неспокоен, Амбър се изсмя, като завързваше на косите си червена дантела, която беше взела със себе си.

— О, Филип! Глупаво момче! Защо бягате от мене! Боже мой! Да не съм чудовище?

— О, не — възрази той, — не бягам от вас. Не знаех, че сте тук!

Тя го погледна в лицето.

— На другиго ги разправяйте. От петнадесет дни ме избягвате. Откакто…

Но той я погледна така ужасен, че тя неволно се спря смутена.

— Е, добре — каза Амбър меко. — Какво ви е? Не ви ли беше приятно? Стори ми се в момента, че дори…

Филип се чувстваше като върху разгорещена жарава.

— О, моля ви се, госпожо! Не говорете за това. Не мога повече! Полудявам. Ако говорите за… аз… аз не зная какво ще направя!

Амбър сложи ръце на хълбоците си и нетърпеливо тупна с крак.

— Господи, Филип! Но какво ви е? Като че ли сте извършили престъпление!

— Как, за бога! Разбира се!

— Съвсем не! Протестирам! Прелюбодеянието не е престъпление, а само развлечение.

„Ето — казваше си тя — един пример за грешката, която се прави, като се оставя един младеж да живее на село — далеч от света.“

— Прелюбодеянието е престъпление, престъпление спрямо двама, в случая мъжа ви и жена ми! Но моето престъпление е още по-голямо, защото съм любовник на жената на баща си. Аз съм извършил кръвосмешение!

Той изрече тия последни думи шепнешком и изглеждаше съвършено съсипан.

— Глупости, Филип! Ние не сме роднини. Закона са го съставили стари хора и те покровителстват други стари хора, които са имали глупостта да се женят за млади жени. Вие напразно се терзаете.

— О, не! Кълна ви се! Бил съм любовник на други жени, на много други. Но никога не съм извършвал нещо подобно! Лошо и престъпно. Не разбирате ли? Обичам много баща си, той е забележителен човек, възхищавам се от него. И какво направих?

Той изглеждаше толкова нещастен, че Амбър изпита смътно чувство на съжаление; приближи се да му хване ръката, но той отстъпи ужасен. Тя вдигна рамене.

— Добре, Филип. Това няма, да се повтори. Забравете го, забравете станалото.

— Да, трябва да забравя.

Но знаеше, че той няма да забрави нищо и колкото времето минава, все по-трудно и по-трудно ще му бъде да не мисли за нея. А и не правеше нищо, за да му помогне. Когато се срещаха, го гледаше съблазнително и флиртуваше с него непрестанно. След петнадесет дни той я срещна пак по време на една от разходките й на кон и после престана съвсем да се съпротивлява. Беше все така проникнат от съзнанието за грешката си и за своето падение, но жаждата за удоволствия надделя.

Намираха хиляди места да се срещат. Както всички големи резиденции на католиците, Лайм парк беше изпълнен с кътчета, които някога бяха служили за скривалища на свещениците. В отворите на прозорците имаше каменни облегала, които се повдигаха и откриваха вход към малки стаи под пода. Някои дървени украшения на стените скриваха тайни стълби, които водеха към тъмни зали. Тия срещи предизвикваха у Амбър чувство на възбуда и опасност, което й доставяше по-голямо удоволствие, отколкото наивните любовни излияния на нейния възлюбен.

Все пак това не я развличаше толкова много, та да забрави Лондон. Тя не преставаше да пита Редклиф кога ще се върнат, а той неизменно й отговаряше, че няма никакви подобни намерения. Може би ще остане тук до смъртта си.

— Но аз се отегчавам ужасно! — извика тя един ден.

— Не се съмнявам, госпожо — отговори той. — Винаги съм се питал как жените могат да избегнат скуката, където и да са. Те разполагат с толкова малко възможности.

— Имаме достатъчно — отвърна Амбър, като го стрелна с презрителен и злъчен поглед.

Тя беше почнала разговора с най-добри намерения, но сега й беше невъзможно да понася тоя арогантен, подигравателен и саркастичен тон.

— Тук е ужасно мъртвило. И на самия дявол не бих пожелала нещастието да бъде затворен в тази дупка.

— Трябваше да помислите преди домогването ви да проституирате с Негово величество.

В смеха, с който Амбър посрещна тия думи, прозвучаха нотки на мъст.

— Домогване да проституирам! Боже мой, колко сте смешен! Мина толкова много време, откакто съм спала с краля — още когато бях в театъра. Така, милорд. Какво ще кажете сега?

Редклиф се усмихна, тънките му устни цинично потрепнаха. Той стоеше до високите прозорци, които се издигаха над терасата, облегнат на бродираните със злато завеси; в силуета му на човек в залеза на своя живот имаше нещо, което напомняше крехък порцелан.

— Липсата на изтънченост, госпожо, ви кара да виждате този недостатък у всички хора.

— Тогава вие сте знаели?

— На репутацията ви не липсват петна. Тя е дори доста окаляна.

— И сега мислите, че е в по-добро положение?

— Не по-лошо, във всеки случай. Но аз не се интересувам ни най-малко от вас, нито от вашата репутация, госпожо! Но се интересувам много от репутацията на жена си. Не мога да залича грешките, които сте правили, преди да се оженя за вас, но мога поне да ви попреча да извършите други.

Яростта й без малко щеше да я накара да извърши катастрофална грешка. На езика й беше да му каже какво се е случило с Филип.

Но успя навреме да се овладее и само се намръщи.

— О, можете ли?

Очите на Редклиф се свиха и той каза, прецеждайки думите като капки отрова:

— Един ден ще отидете много далеч, госпожо. Търпението ми е голямо, но то има граници.

— И тогава какво ще направите, господине?

— Вървете в стаята си! — извика той изведнъж. — Вървете в стаята си, госпожо, или ще накарам насила да ви заведат!

На границата на яростта Амбър се задоволи да го заплаши с юмрук, но той остана тъй невъзмутим и я изгледа с такава студенина, че след като се подвоуми за миг, тя измърмори някакво проклятие, после се завъртя и излезе тичешком от библиотеката.

Омразата й към Редклиф беше тъй силна, че се беше превърнала в мания. Започваше да се пита: какво да направи, за да се отърве от него? О, как би желала той да умре!

Веднъж случайно Амбър без малко щеше да попадне на нещо много важно, засягащо мъжа, за когото се беше омъжила. Никога не бе правила усилие да го разбере или да си изясни защо е станал такъв. Те не само не се обичаха, но и не се интересуваха един от друг.

През една августовска вечер се запита каква рокля да облече на следния ден: чакаха много гости, повечето роднини на Джени, които идваха, за да бъдат представени на новата графиня. Амбър беше възхитена — представяше й се случай да блесне. Затова претърсваше с помощта на Нан големите гардероби с наредените в тях рокли, припомняйки си за забавление какво се беше случило в деня, когато е обличала тоя или оня тоалет.

— О, ето тая рокля носех вечерта, когато лорд Карлтън идва за първи път в Дейнджърфийлд Хаус!

Тя взе от гардероба роклята от кремава дантела, обсипана със злато, и я опря до раменете си, като гледаше замислено гънките й, после я остави на мястото й.

— А, виждаш ли, Нан! Ето с тази бях представена в двореца.

Те извадиха една рокля от бял атлаз, бродирана с перли, с която Амбър беше облечена вечерта на сватбата си с Редклиф. И двете я разглеждаха изпитателно, като пипаха плата и се учудваха как е възможно да приляга до такава степен на Амбър: бе само малко широка в талията и съвсем малко тясна в бюста.

— Питам се, чия е била — каза Амбър мечтателно, макар от осем месеца да не се бе сещала за нея.

— Може би на първата графиня! Защо не запитате негово благородие?

— Ще го запитам.

В десет часа Редклиф излезе от библиотеката. Това беше часът, когато отиваха да спят. Той спазваше всичките си навици, обстоятелство, от което Филип и Амбър се бяха възползвали широко. Седнала в едно кресло, Амбър четеше новата пиеса на Драйдън „Тайна любов“. Когато той мина през стаята, за да отиде в тоалетната, те не се погледнаха. Той никога не се беше показвал пред нея необлечен. На връщане носеше елегантен халат от хубава индийска коприна. Амбър остави книгата и се протегна, прозявайки се.

— Откъде имате старата рокля от бял атлаз, тая, с която искахте да съм облечена в първия ден на сватбата ни? — запита тя нехайно. — Кой я е носил преди мен?

Той се спря и я погледна усмихнато.

— Любопитно е, че досега не сте ми задавали този въпрос. Тъй като нямам какво да крия, мога да ви кажа. Беше предназначена за сватбена рокля на девойката, за която някога исках да се оженя и която никога не видях впоследствие.

Амбър вдигна вежди очевидно заинтригувана.

— О, значи оставили са ви на сухо?

— Не, не са ме „оставили на сухо“. Тя изчезна една нощ по време на обсадата на семейния им замък в 1643 година. Родителите й не чуха повече нищо за нея и дойдоха до заключението, че е била заловена и убита от парламентаристите.

Амбър видя в очите на Редклиф изражение, което й беше непознато. В него имаше тъга и споменът за това минало като че ли му беше мил…

— Тя беше много хубаво дете, добро и великодушно, истинска лейди. Изглежда малко вероятно и все пак когато ви видях за пръв път, ми се стори, не зная защо, че си приличате. Вие не си приличате всъщност или много малко, но сигурно е, че не притежавате нито едно от качествата, които ценях у нея.

Той повдигна леко рамене и погледна не към Амбър, а някъде в миналото, това минало, в което беше оставил сърцето си, после спря очи на своята жена; настоящето влезе в правата си и Редклиф започна безстрастно да гаси свещите. Последната угасна и стаята потъна в тъмнина.

— Може би в края на краищата не е тъй странно, че ми напомняте за нея. Аз я търся от двадесет и три години в лицето на всички жени, които съм срещал, навсякъде, където съм ходил. Надявах се, че не е умряла и един ден ще я намеря все пак.

Последва дълго мълчание. Амбър не продумваше; беше изненадана от това, което чуваше. Схвана по гласа му, че се приближава, а по шума на чехлите му, че идва към нея…

— Но сега вече не я търся. Зная, че е умряла.

Амбър съблече домашната си роба и бързо легна обзета, както всяка вечер, от някакво чувство на страх.

— Тогава вие сте обичали — каза тя раздразнена при мисълта, че той, който я презираше, е бил някога способен да обича нежно и великодушно друга жена.

Почувства, че той сяда на леглото.

— Да, обичах веднъж. Но само веднъж. И сега си спомням за нея с всичкия идеализъм на младостта и така продължавам да я обичам още. Но сега съм стар и зная достатъчно добре какво представляват жените, за да мога да изпитвам към тях друго чувство освен презрение.

Сложи халата си до леглото и легна до нея.

В продължение на няколко минути Амбър почака изпълнена със страх, с напрегнати мускули, със стиснати зъби, неспособна да затвори очи. Никога не бе посмяла да му откаже прегръдката си, но всяка вечер очакваше нещо, което не можеше да определи и което представляваше за нея истинско терзание. Тая вечер, легнал по гръб, далеч от нея, той не направи нито едно движение, за да я докосне. Най-после чу спокойното му дишане, изтегна се с облекчение и заспа. Но и най-малкото негово движение я караше да потреперва. Впрочем не можеше да спи спокойно дори когато не я закачаше.

Роднините на Джени пристигнаха и в продължение на няколко дни проявяваха жив интерес към тоалетите, скъпоценностите, както и към маниерите на Амбър. Никой от тях не ги одобряваше, но я намираха предизвикателна. Докато жените говореха за нея със свити устни, мъжете се бутаха с лакът и подмигваха съучастнически. Амбър знаеше прекрасно какво мислят. Но това ни най-малко не я обезпокояваше. Ако те се смущаваха от нейните маниери, тя от своя страна ги намираше уморителни и отживели времето си. Но когато си отидоха, мълчанието и еднообразието наново потиснаха стария дом и тя стана по-нетърпелива от всякога.

Беше довела Филип до такава възбуда и до такова смешно самомнение, че трудно можеше да бъде предпазлив и дискретен.

— Какво да правим? — питаше я той постоянно.

— Нищо, Филип. Той ви е баща!

— Все ми е едно, мразя го. Миналата нощ го срещнах в галерията в момента, когато влизаше във вашата стая. Боже! Имах желание да го сграбча за гръкляна… О, какво говоря!

Той дълбоко въздъхна. Детинското му лице придоби някакво жалко и мрачно изражение. Амбър му беше доставила временни удоволствия, но заедно с това и безкрайни тревоги и никога, откакто тя се намираше в Лайм парк не бе изпитал спокойствие.

След няколко дни Амбър се завръщаше сама от сутрешната си разходка на кон — Филип беше минал по друг път, за да не ги видят заедно. Пред бюрото в спалнята им тя намери Редклиф, седнал на един мек стол.

— Госпожо — каза й той през рамо, — трябва да отида за няколко дни в Лондон. Заминавам след обяд.

Бегла усмивка озари лицето на Амбър и макар да знаеше, че Редклиф няма намерение да я отведе със себе си, вече се надяваше, че ще постигне целта си като го заблуди.

— Великолепно, ваше благородие! Ще кажа на Нан да стегне багажа.

И тя пожела да излезе, но той я спря и каза:

— Това не е необходимо, защото заминавам сам.

— Сам? Но как? Щом вие отивате, и аз мога да дойда!

— Ще отсъствам само няколко дни. Работата е много важна и не желая да бъда смущаван от вашето присъствие.

Крайно възмутена, Амбър извика глухо и застана на другия край на масата:

— Вие сте най-несговорчивият човек на земята! Не желая да остана сама тук, разбирате ли? Не искам!

Говореше и удряше с камшика по масата.

Той се изправи бавно, поклони се — при все че лицето му се свиваше от гняв — и излезе от стаята. Амбър размахваше камшика си и не преставаше да вика:

— Не желая да остана тук! Не искам! Не желая!

Когато вратата се затвори, тя изхвърли камшика през прозореца и изтича в съседната стая, където намери Нан, която приказваше с бавачката на Сюзън.

— Нан събери нещата ми! Отивам в Лондон с моята кола! Това копеле…

Сюзън изтича при майка си, тропна с крак и каза:

— Това копеле…

Когато съобщиха, че обедът е готов, Амбър отказа да отиде в трапезарията. Заета бе, готвеше се да отпътува, а и гневът, който изпитваше, бе убил желанието й за ядене. Когато Редклиф прати повторно да я извикат, тя отказа решително, затвори вратата на стаята си и захвърли ключа настрана.

— Той много често ми казва какво мога и какво не мога да правя — каза тя на Нан. — Да пукна, ако оставя тоя отвратителен дърт подлец и занапред да ме води за носа като някоя мечка!

Но когато се преоблече и бе вече готова за път, разбра, че вратата, която извежда в галерията, е заключена и че нейният ключ е изчезнал. Нямаше друг изход, защото помещенията бяха свързани помежду си и тя напразно тропа с ръце и крака. Никой не отговори. Полудяла от гняв се прибра в спалнята си и започна да хвърля всичко, което й попаднеше подръка. А когато се изтощи, стаята приличаше на бойно поле.

След малко някой отвори вратата на преддверието, постави там поднос с храна, почука, за да привлече вниманието й, и бързо изчезна. Вероятно графът бе казал на слугите, че жена му има нервна криза. Една от прислужниците взе подноса и го сложи на масата пред господарката си. Амбър се обърна, взе чинията, в която имаше студено пилешко месо, и я захвърли в другия край на стаята. След това обърна и подноса с другите чинии.

Почти цели три часа Нан се опитваше да подреди спалнята. Амбър седеше върху леглото със скръстени ръце. Бе решила да замине за Лондон на всяка цена дори ако се наложеше да скочи през прозореца, но Нан я разубеди. Каза й, че ако не се подчини на негово благородие, той би могъл да заведе дело, да получи право да се разведат и да разполага свободно с цялото й богатство.

— Недейте забравя — внуши й Нан, — че Негово величество може би ви обича, но той обича всички хубави жени. Вие познавате добре нрава на краля — той няма навик да се меси в работи, които биха могли да му причинят безпокойства. Смятам, че най-добре ще бъде, госпожо, да останете тук.

Амбър се бе събула и бе разпуснала косите си. Подпряла лакти върху коленете си, тя мислеше. И едновременно изпитваше силен глад, защото от седем часа сутринта бе изпила само чаша сироп, а беше вече четири часът и половина следобед. Погледът й се спря върху студеното пилешко месо, което неизвестна милосърдна ръка бе прибрала, почистила и отново поставила върху, подноса.

— Какво да правя? Да гния тук до края на живота си? Казвам ти, това няма да стане!

Изведнъж чуха приглушеното топуркане и истеричен женски крясък. Изгледаха се изумени. Беше Джени, която блъскаше по входната врата. Амбър скочи и изтича в преддверието.

— Госпожо! — викаше Джени и хълцаше високо. — Госпожо! Госпожо!

— Тук съм, Джени! Какво има? Какво се е случило?

— Филип! Болен е… много болен! Боя се, че ще умре. О, госпожо, елате веднага!

Амбър потрепери: Филип болен, умиращ? Но сутринта, преди да отидат на езда, те се срещнаха в лятната беседка и той изглеждаше напълно здрав.

— Какво му се е случило? Не мога да изляза. Джени! Заключена съм. Къде е графът?

— Замина! Преди три часа! О, Амбър, трябва да излезете! Филип иска да ви види!

Джени ридаеше.

Съвсем безпомощна, Амбър се огледа.

— Не мога да изляза! О, боже мой! Извикайте някой от слугите! Нека изкъртят вратата.

Нан беше до нея и докато Джени тичаше напред-назад, внезапно се сетиха за ръжена от огнището, взеха го и започнаха да удрят с него по бравата. След минутка Джени се върна.

— Казват, че графът е дал заповед да не ви оставят да излезете, каквото и да се случи.

— Къде е лакеят?

— Там, но казва, че не смее да отвори вратата. О, Амбър, накарайте го да се подчини! Филип…

— Лакей, отворете ми — крещеше Амбър, — отворете или ще запаля къщата!

И пак започна да избива яростно ключалката.

След известно колебание лакеят започна да разбива бравата отвън. Амбър чакаше обляна в пот. Нан й бе донесла обувките и тя тропаше с крака от нетърпение. Най-после ключалката се счупи и Амбър изскочи вън. Прегърна Джени през кръста и я поведе към другия край на галерията, където се намираше стаята на Филип.

Той лежеше по гръб в леглото си. Беше облечен и завит с одеяло. Главата му бе отпусната безпомощно върху възглавницата и лицето му се бе свило така, че изглеждаше съвсем променено. Той се мяташе и извиваше, стискаше зъби и постоянно слагаше ръце върху стомаха си. Вените на шията му се бяха издули така, че щяха да се пръснат.

Амбър се поколеба на прага, но след това избърза:

— Филип! Филип! Какво има? Какво ви се е случило?

Той я изгледа, без да я познае. После взе ръката й и я дръпна към себе си.

— Отровиха ме — едва можа да пошепне Филип.

Смразена от ужас, Амбър се стъписа, но той стисна още по-здраво ръката й.

— Ядохте ли нещо днес?

Сега вече тя разбра какво се бе случило! Графът е открил всичко и се е опитал да убие и двамата. Храната, която й бяха донесли с подноса, сигурно съдържаше отрова. Обзета от страшна мъка, тя се почувства зле, разтрепери се и й се зави свят.

Може би е имало отрова и в сиропа, който бе изпила тая сутрин?

— Аз пих сироп рано тая сутрин — пошепна тя с втренчен поглед.

Филип започна да се гърчи. Той се тръшкаше и мяташе от една на друга страна в леглото, сякаш за да се спаси от болките, които го разкъсваха. Ужасите на агонията бяха отразени върху лицето му и за минутка той не можа да каже нищо. След това заговори с усилие:

— Не. Мисля, че това е направено на обяд, защото болките започнаха преди половин час. Окото на каменната маска… в стената… на лятната беседка… е пробито…

Той не можа да изрече нищо повече, защото Джени бе до тях, но Амбър разбра много добре какво искаше да каже. Вероятно Редклиф ги е наблюдавал тая сутрин… и може би не само тая сутрин! Обхвана я омраза, отвращение, отчаяние. А също и известно облекчение, че няма да умре, защото не бе погълнала отрова!

Джени помогна на Филип да се привдигне и поднесе купа с горещо мляко до устните му. След като изпи жадно няколко глътки, той изпъшка и се отпусна върху възглавницата. Амбър се обърна и закри лице с ръце.

Изведнъж привдигна роклята си и започна да тича, колкото сила имаше. Излезе от стаята, мина през галерията, слезе по стълбите и стигна на терасата. И едва когато измина градината, спря без дъх и с ужасна болка в слабините, за да успокои сърцето си. След това обърна бавно глава към прозореца на югоизточния ъгъл на къщата. Обзета от някакъв животински страх, тя се отпусна на земята, закри лице в тревата, затвори очи и запуши уши. Но пак продължаваше да вижда лицето на агонизиращия Филип и чуваше отчаянието, което издаваше неговия глас.

XLV

Филип бе погребан още същия ден във вечерния здрач прокраднал се през озареното от лъчистия залез небе. Семейният духовник, който го бе кръстил, го причести и опя в католическия параклис, където Джени, Амбър и всички прислужници на Редклиф коленичиха в мълчание. Приемаше се, че причината за всяка внезапна смърт е отравяне, и понеже бе общо вярването, че отровените тела се разлагат бързо, не бяха посмели да спазят установените срокове. Филип настоя да се запази пълна тайна и причините за неговата смърт да не бъдат разкрити. Пожела да бъде разпространен слухът, че е станал жертва на случаен изстрел, докато е почиствал пистолета си.

Амбър беше прегладняла и стомахът й се свиваше от непоносими болки, но не прие никаква храна. Ужасяваше я мисълта, че може би графът е дал заповед на някой от слугите си да я убие, в случай че опитът с отравянето не успее. Защото без никакво съмнение той бе имал намерение да премахне и двамата. Тя даде няколко къса от пилешкото месо на едно куче, което умря веднага след ужасни мъки.

Нито Амбър, нито Джени пожелаха да бъдат сами тая вечер. Джени усети спазматични болки и се изплаши да не би те да са предвестници на преждевременно раждане. Двете прекараха нощта в отделението, което бе предназначено за гости и което се намираше в североизточното крило с прозорци към двора. Не се решаваха да се върнат в стаите си. Амбър мислеше да не ходи вече никога там. Към десет часа вечерта болките на Джени утихнаха и тя си легна, но Амбър остана будна, неспокойна й развълнувана, готова да подскочи и при най-малкия шум. Струваше й се, че е заобиколена от зловещи сенки, а веднъж дори, без да иска, изкрещя от ужас. Запали всички свещи, които можа да намери, и отказа да се съблече.

Джени бе принудена да стане и да я прегърне.

— Скъпа, Амбър, трябва да опитате да поспите.

Амбър избухна:

— Не мога! Не мога!

Поглади косите си и потрепери.

— Ако се върне? Той ще се опита да ме убие. Като ме види жива… О, какво е това?

— Нищо. Някакво животно вън. Той няма да се върне. Няма да посмее. Никога няма да се върне. Тук сте в безопасност.

— Няма да остана тук! Ще замина още утре сутринта, щом се зазори.

— Ще заминете? Но къде ще отидете? Моля ви, Амбър, не ме напускайте.

— Ще дойде майка ви. Не мога да остана тук, Джени! Ще полудея! Трябва да замина и не се опитвайте да ме разубеждавате.

Тя не можеше, нито пък желаеше да каже на Джени къде ще отиде, но знаеше много добре. Търсеният и желан през последните седмици случай се представяше. Искаше да използва Филип, но той бе вече мъртъв. Сега й беше ясно, че без него ще постигне по-лесно своята цел. Виждаше й се толкова просто, че се учудваше как бе могла да понесе всички тия безкрайни месеци на омраза и унижения.

Придружена от Големия Джон Уотърмен и от неколцина други прислужници ще замине за Лондон. Може би ще го изненадат някъде по пътя. В противен случай ще съумее да го срещне сам в Лондон през някоя тъмна нощ. Тя знаеше, че нерядко високопоставени благородници биваха намирани пребити от бой или мъртви, защото всеки човек имаше врагове, които си отмъщаваха по жесток начин. Разпорен нос, жесток побой, шпага в корема — това бяха общоприетите средства, с които можеше да се измие една действителна или въображаема обида. Амбър пламтеше от желание Редклиф да заплати със собствения си живот злото, което бе направил, защото сега въпросът между тях беше на живот или смърт.

Понеже беше по-удобно и по-безопасно да пътува в мъжко облекло, тя се приготви да замине на следния ден сутринта облечена в дрехи на графа — който не беше много едър — с неговата наметка и шапка. Големия Джон и четирима здрави лакеи трябваше да я придружат, при все че само Джон знаеше нейните намерения. Джени плака и я увещава да остане, но след нейния решителен отказ й помогна да се приготви и сърдечно я посъветва да бъде благоразумна.

— Изобщо не мога да разбера — каза Джени, когато Амбър обуваше едни ботуши на графа — защо ме е пощадил. Щом е искал да убие вас и Филип, защо не е посегнал и върху мене?

Амбър я погледна смутена, изчерви се и наведе глава. Бедната Джени! Тя не бе разбрала и беше по-добре никога да не разбира. Откакто бе започнала интригата с Филип Мортимър, за пръв път сега Амбър изпитваше нещо като срам. Но това чувство не трая дълго. Тя скоро възседна коня, сбогува се с Нан и обеща на Джени да бъде благоразумна.

Това лято беше още по-горещо от предишното. Не бе валяло седмици наред и пътищата бяха прашни. Яздила почти всеки ден в продължение на четири месеца, Амбър наложи бърз ход. Те се спряха в първото село по пътя, защото тя умираше от глад. След това веднага продължиха. В пет часа вечерта бяха изминали четиридесет и пет мили.

Амбър спа дълбоко тая нощ и повече отколкото бе желала. Затова тръгнаха едва в шест часа. На обяд бяха стигнали в Оксфорд, където спряха, за да обядват. Кръчмарката постави на масата две огромни кани с вино и докато пиеха, донесе метални чинии, ножове и лъжици. Извади от печката огромен къс месо и го наряза. Според обичая я поканиха да седне при тях.

— Предполагам, че господата отиват в Лондон, за да видят пожара?

Всички се обърнаха към нея. Пръстите, които държаха късчета месо, останаха във въздуха.

— Пожар?

— Нима не знаете? О, в Лондон бушува голям пожар! Така казват.

Тя съзнаваше напълно своята значимост, съобщавайки такива важни новини.

— Едва преди час един благородник, който идваше от града, се отби тук. Той каза, че положението се влошавало все повече. Може и целият град да изгори — добави тя като поклати глава.

— Казвате, че в Лондон бушува голям пожар? — повтори недоверчиво Амбър. — Може би горят само няколко къщи?

— О, не, сър! За нещастие пожарът бил голям. Благородникът каза, че когато е тръгвал вчера след пладне, всичко по продължение на реката горяло.

— Боже мой! — пошепна Амбър.

Тя виждаше във въображението си как изгаря цялото й богатство, тоалетите й, всичко, което й принадлежеше.

— Лондон в пламъци! Кога е почнал пожарът?

— В събота рано сутринта — каза кръчмарката. — Много преди да изгрее слънцето. Казват, че се дължи на заговор на папистите.

— Велики боже! А днес е понеделник! Почти два дни!

Крайно възбудена, Амбър се обърна към Големия Джон:

— Колко ни остава още? Трябва да тръгваме.

— Повече от седемдесет мили, сър. Не бихме могли да стигнем, дори и през нощта. Ще бъде по-добре да яздим, докато се стъмни, и да продължим рано сутринта.

След няколко минути, привършили вече обяда си, те бяха на седлата. Кръчмарката ги последва на улицата и посочи небето:

— Вижте слънцето! Колко е червено!

Всички вдигнаха глави, като пазеха очите си с ръка. И други хора от улицата сториха същото. Действително слънцето светеше с ръждив блясък, беше яркочервено и предвещаваше нещо лошо.

— Да тръгваме! — извика Амбър.

И се понесоха в галоп.

Амбър би предпочела да не спира през нощта, защото се страхуваше, че докато пристигне, не само нейният имот, но и самият граф можеше да изчезне сред настъпилата бъркотия. Но не беше възможно да стигнат до Лондон, защото пътуването през нощта бе много по-бавно и много по-опасно, отколкото през деня. Веднага след вечерята отиде да спи и без да се съблича, се хвърли в леглото. Преди да съмне, хотелиерката потропа на вратата й и в пет часа те бяха отново на път.

Във всяко село разпитваха за пожара и навсякъде отговорът беше един и същ: огънят се разпространявал из целия град, като унищожавал мостове, църкви, къщи, не щадял нищо. И колкото повече се приближаваха до Лондон, толкова повече хора се движеха по пътищата в същата посока. Селяните и полските работници напускаха полетата и поемаха нататък с двуколки и дори с ръчни колички. Превозните средства покачваха непрекъснато цените си и всеки можеше да спечели само за няколко часа с колата си петдесет лири — толкова, колкото един селянин изкарваше за една година.

Беше почти мрак, когато стигнаха до града, защото през последните десет мили пътищата бяха толкова задръстени, че едва се придвижваха. Отдалече дочуваха бученето на огъня, сякаш хиляди коли преминаваха с трясък по павирани улици. Чуваше се как се сриват къщите сред огромен грохот. Камбаните на още запазените черкви не преставаха да бият тревожно, разнасяйки вика на отчаяние, който не спираше, откакто бе избухнал огънят — преди два и половина дни. През нощта небето сякаш гореше в червено сияние. Под стените на града се стелеха обширните празни пространства на Мур Фийлдс, които бяха вече заети от безбройни тълпи мъже, жени и деца. Непрекъснато пристигаха нови и изтласкваха настанените вече, като ги принуждаваха да се бутат един до друг. На много места се виждаха палатки, направени от завързани кърпи и парцали. Жени кърмеха децата си, други се мъчеха да приготвят нещо за ядене от онова, което бяха успели да спасят, преди пламъците да стигнат техните къщи. Някои седяха с втренчен поглед и не можеха да повярват на онова, което става. Имаше и такива, изправени и вцепенени, които се мъчеха да доловят нещо, при все че ослепителното сияние на пожара позволяваше да се видят само черните силуети на горящите сгради.

В началото никой не вярваше, че тоя огън ще бъде по-унищожителен от десетките пожари, които избухваха всяка година в Лондон. Той се бе появил в неделя, към два часа сутринта в Пудинг Дейн — една уличка близо до реката — и в продължение на часове се бе подхранвал от купищата катран, коноп и въглища по бреговете на Темза. Кметът, извикан рано сутринта, се бе произнесъл пренебрежително, че било достатъчно една жена да задоволи естествените си потребности, за да го изгаси. От страх да не загуби популярността си не нареди да бъдат вдигнати във въздуха някои застрашени къщи. Но огънят се разпространи бързо, страшен и безмилостен, като унищожаваше всичко по своя път. Когато стигна до Лондонския мост, участта на Сити бе решена, защото мостът бе покрит със сгради и щом те се срутиха, заприщиха веднага всякакъв изход. Паднали в реката, запалените главни бяха повредили колелетата, които изкарваха вода за пожарните помпи, и така бе унищожена единствената възможност за успешна борба с огъня. След това вече трябваше да прибегнат до кофите, които се подаваха от ръка на ръка, до подвижни помпи и до куки, за да сриват горящите къщи.

Макар и обезпокоени, лондончани, както винаги, отидоха и тая неделя на черква. Но някои се пръснаха по улиците разтревожени от едного, който препускаше на кои и викаше:

— На оръжие! На оръжие! Французите слязоха на брега!

Кралят бе предизвестен едва към единадесет часа. Придружен от херцога на Йорк, той отиде веднага на самото място и даде заповед да бъдат срутвани къщите. Късно беше да се спаси Сити, но това бе всичко, което можеше да се направи. Двамата с херцога помагаха при помпите, подаваха кофи с вода, отиваха от едно място на друго и не преставаха да вдъхват смелост на народа. Преди всичко тяхната решителност, енергия и съобразителност задушиха паниката и сложиха край на безредиците.

Но независимо от това по улиците не беше вече безопасно за чужденците, които можеха да минат за холандци или французи. Във Фенчърч стрийт някакъв ковач бе повалил един французин и му бе разбил челюстта с железен прът. Една жена, която носела — както разправяха — бомби в престилката си, била бита и ранена. След това се разбрало, че бомбите са пиленца. Друг французин, който носел топки за тенис, бил също хванат и бит. В растящата истерия всеки искаше да намери причината на това ужасно бедствие и я откриваше в едно от трите неща, от които англичаните се страхуваха най-много: французите, холандците и католиците. Някои от тях бяха отговорни за станалото и решението бе твърдо: да не оставят виновният да се изплъзне заедно с невинния. Крал Чарлс заповяда да бъдат задържани много чужденци, за да не пострадат, а испанският посланик даде подслон в двореца си на други чужденци.

Най-сетне Амбър и придружаващите я петима мъже трябваше да оставят конете и да продължат пеша.

Те бяха яздили почти тринадесет часа и Амбър се чувстваше съвсем смазана и вцепенена. От умора й се виеше свят. Идваше й да легне където завари, но събираше силите си и продължаваше да върви. „Не спирай! Не спирай! — си повтаряше непрекъснато. — Още една крачка! Продължавай! Трябва да стигнеш там!“ Боеше се, че ще изпусне графа, че може би е заминал, че къщата гори и макар умората да я измъчваше непоносимо, продължаваше да върви.

Спираше хората и питаше, крещейки, дали Чийпсайд не е изгорял. Повечето не я слушаха и я блъскаха, но тя успя най-после да изтръгне един отговор:

— Изгоря рано тая сутрин!

— Целият?…

Човекът бе отминал вече, но тя пресрещна друг и го задърпа за ръкава на ризата:

— Целият ли Чийпсайд изгоря?

— Да, целият! Сринат със земята!

Тоя отговор я хвърли в отчаяние. Но при други обстоятелства мъката й би била много по-силна, защото нервната енергия, която вълнуваше тая подвижна тълпа, преминаваше и у нея. Пожарът беше така огромен, разрушенията толкова страхотни, че всичко вече изглеждаше недействително. Шедрак Нюболд бе изгорял съвсем, вероятно с всичко онова, което й беше принадлежало, но сега не можеше да си представи какво точно значеше това за нея. То щеше да стане по-късно.

Сега беше важно само едно: да намери Редклиф!

Амбър се държеше за Големия Джон, докато си пробиваха с мъка път по Госуел стрийт, защото вървяха срещу течението на множеството и въпреки усилията им понякога биваха изтласквани назад.

Виждаха се майки, които носеха огромни вързопи на главите си, държаха бебета, които сучат, и тревожно оглеждаха други деца, защото имаше опасност да бъдат смазани или да се загубят. Нахални и груби хамали викаха с дрезгав глас и си пробиваха път с лакти. По всички посоки бягаха подплашени животни. Някъде блееше коза. Някои дърпаха крави, върху чиито гърбове бяха настанени деца, които ревяха колкото им глас държи. Виждаха се кучета, котки, прасета със звънци на шията, папагали в клетка, настанени върху раменете на своите господари, маймуни, които се караха или грабваха перуката на някой минувач. Можеха да се видят и мъже, които бяха понесли на главите си пухени възглавници и върху тях в съмнително равновесие сандъци или куфари, които понякога падаха и се разбиваха на земята. Други бяха събрали в някаква покривка всичко, което са успели да спасят, и го носеха на гръб. Бременните жени отчаяно пазеха коремите си и някои по-млади от тях плачеха обзети от истеричен страх. Съпрузи, синове и слуги отвеждаха болните на гръб.

Върху всички лица се четеше отчаяние, апатия, уплаха. Някои деца играеха и се смееха сред тълпата. Тези хора бяха загубили всичко: спестявания за цял живот, труда на цели поколения. Онова, което огънят унищожаваше, изчезваше завинаги!

Пазена от Големия Джон, Амбър успяваше бавно да си проправя път. Тя беше дребничка, за да може да вижда над главите на множеството, и непрекъснато питаше своя другар дали Олдърсгейт стрийт гори. И той неизменно отговаряше, че не изглеждало огънят да е стигнал до нея, но не бил вече далеч.

„Дано успея да стигна! Дано успея и дано го намеря там!“

Пепел влизаше в очите й и когато не се стърпяваше и започваше да ги търка, те се възпаляваха. Димът я караше да кашля, а горещият въздух, който вятърът вкарваше в ноздрите й, причиняваше болка при всяко вдишване. Големи усилия трябваше да прави, за да не заплаче, като преглъщаше сълзите от гняв и умора, които напираха в гърлото й. Отдавна щеше да падне, ако Големия Джон не я крепеше здраво. Другите им спътници бяха изчезнали и може би се бяха присъединили към крадците, които нападаха домовете дори преди техните собственици да ги бяха напуснали.

Стигнаха до двореца на Редклиф.

Пламъците бяха точно под него, при Сейнт Мартин льо Гранд, и бяха почти стигнали Бул и Маут стрийт. Пред къщата имаше товарни коли, които бяха натоварени, и слуги — а може би и крадци — постоянно се движеха и изнасяха вази, картини, статуи и мебели. Амбър влезе в хола. Никой не й попречи, нито дори издаде, че я е забелязал. Разбира се, не можеха да я познаят, както беше с изцапано от сажди лице, с разрошени коси и с мръсни и скъсани дрехи.

Холът беше в страшно безредие и по главната стълба сновяха хора, които пренасяха мебели, везани със злато платове, картини от Ботичели и испански кресла, тапицирани с кадифе. Амбър се приближи до един слуга в ливрея, който помагаше да вдигнат огромен сандък, покрит с дърворезба.

— Къде е господарят ви?

Той не я позна и дори нямаше да спре, ако не бе го хванала грубо за ръката, а в гнева си бе готова да му зашлеви плесница.

— Отговорете! Къде е господарят ви?

Той я изгледа учуден, отново без да я познае. Вероятно Редклиф ги бе съсипал от работа. Кимна с глава.

— Мисля, че е горе. В кабинета си.

Амбър изтича нагоре, като си проправяше път между слугите и мебелите. Големия Джон я следваше. Тя чувстваше, че нозете й треперят и едва я държат. Сърцето й биеше лудо, до пръсване, гърлото й беше съвсем сухо. Но умората й бе изчезнала като по чудо.

Вървяха по галерията, докато стигнаха до апартаментите на графа. Оттам точно излизаха двама души, които носеха книги.

Амбър влезе и направи знак на Джон да заключи вратата.

— Не идвайте, преди да ви извикам! — пошепна му тя.

След това се отправи бързо към спалнята на графа. Тя беше празна, останало бе само леглото — много голямо и много неудобно за пренасяне. Амбър мина и влезе в работната стая на графа. Чувстваше, че сърцето й ще се пръсне, толкова силно биеше.

Графът беше там, ровеше бързо в чекмеджетата на една маса и пълнеше джобовете си с книжа. За пръв път може би дрехите му бяха в безредие — навярно бе дошъл на кон, за да бъде тук толкова скоро, — но все пак запазваше изящния си вид. Обърнат бе с гръб и не я виждаше.

— Милорд!

Гласът на Амбър прозвуча като звън на камбана. Редклиф подскочи и се обърна, но не я позна и продължи бързо работата си.

— Какво желаете? Вървете си, моето момче, защото съм много зает. Ако обичате, помогнете на ония, които, свалят мебелите.

— Милорд! — повтори Амбър. — Погледнете ме добре! И ще видите, че не съм момче.

Графът се обърна бавно, предпазливо. Светеше само една свещ, но пламъците на пожара осветяваха стаята добре. Вън огънят бушуваше с всички сили. Избухванията разтърсваха прозорците и къщите наоколо се събаряха една след друга.

— Нима това сте вие? — запита най-после тихо.

— Да, аз съм. Не съм призрак, както виждате. Филип умря — но аз, не!

Недоверието му се смени с безкраен ужас и изведнъж всякакъв страх у Амбър изчезна. Сега вече се почувства властна, силна и изпълнена с омраза, която възпламеняваше всичко жестоко, свирепо и необуздано у нея.

Вдигнала дръзко глава, тя се приближи до него бавно, като биеше нервно ботушите си с края на камшика. Графът я изгледа и устните му леко потрепериха.

— Моят син е мъртъв! — повтори той бавно, като проумяваше за пръв път онова, което бе извършил. — Мъртъв е моят син, а не вие!

Изглеждаше унищожен, по-стар от всякога, загубил цялата си самоувереност.

— Значи бяхте ни открили? — подсмя се Амбър, като стискаше здраво камшика с едната си ръка, а другата бе поставила на бедрото си.

Графът се усмихна студено, презрително и с някаква странна чувственост.

— Да! — отговори бавно той. — Още преди три седмици. Наблюдавах ви двамата — в лятната беседка — всичко тринадесет пъти. Гледах какво вършите, слушах какво приказвате и изпитвах безкрайна радост, като си мислех, че един ден ще умрете — тъкмо тогава, когато най-малко бихте очаквали смъртта.

— Вярно! — прекъсна го Амбър сухо и твърдо, като размаха камшика си, който изсвистя и се изви подобно на змия. — Но аз не умрях и нямам подобно намерение!

Някакъв див блясък пламна в очите й. И като вдигна внезапно камшика си, го удари с всичка сила по лицето. Графът отскочи назад и вдигна несъзнателно ръка, за да се запази, но ударът го бе засегнал, както личеше от една тънка червена ивица, която започваше от сляпото му око и стигаше под носа.

Амбър стисна зъби и изразът на някакъв човекоубийствен гняв сгърчи лицето й. Заслепена от бясна ярост, тя продължаваше да удря. Графът грабна свещника и с всичка сила го хвърли върху нея. Амбър отскочи и изпищя.

Тежкият свещник бе закачил рамото й и свещта се бе търкулнала някъде. Забеляза лицето на Редклиф много близо до своето и почувства, че той изтръгва камшика от ръцете й. Двамата се вкопчиха един в друг и когато Амбър се канеше да притисне с коляно слабините му, бастунът на Големия Джон се стовари върху черепа на графа, който веднага се сви надве. Амбър изтръгна камшика от ръцете му и продължи да нанася удари по лицето, без да съзнава какво прави.

— Убий го! — изкрещя тя. — Убий го!

И започна да повтаря непрекъснато:

— Убий го! Убий го!…

Джон смъкна перуката на графа и продължи да му нанася удари. Редклиф лежеше на пода някак неестествено, смешно и от главата му шуртеше кръв. Амбър не изпитваше нито милост, нито съжаление, а чувство на задоволен гняв и омраза.

Внезапно забеляза, че завесите горят и в един страшен миг помисли, че и къщата гори и че няма да избяга. После разбра, че свещта бе паднала до прозореца и подпалила завесите. Пламъците се издигаха вече към тавана и подлизваха дървената му резба.

— Джон!

Той се обърна и видя пламъците. Двамата излязоха от стаята и Джон я заключи. Преди това хвърлиха още един поглед към нея. Това, което бе останало от Редклиф и което видяха, бе окървавен труп на един старец, до когото приближаваха вече засилващите се пламъци. Джон сложи ключа в джоба си и двамата затичаха по галерията, за да напуснат къщата през задния вход. Но Амбър скоро залитна и загуби съзнание. Големия Джон я взе на ръце и продължи да тича. Слезе по тайната стълбичка, като продължаваше да носи Амбър. Насред пътя се сблъска с двамина, които започнаха да го тласкат, за да минат. Те не бяха облечени в ливреи и сигурно бяха крадци.

— Пожар! — извика Джон. — Къщата гори!

Другите се обърнаха и всички започнаха да се спускат с голям шум по тясната стълба. Един от крадците залитна и щеше да падне, но се задържа и те се озоваха в двора. Големия Джон ги следваше, но когато излезе на улицата заедно със своя товар, другите бяха изчезнали. Тогава той се обърна и видя горе, в стаята на графа, пламъците, които се отразяваха в басейна на двора.

Пета част

XLVI

Когато Амбър се върна в Лондон към средата на декември, три месеца и половина след пожара, почти цялото старо Сити бе изчезнало. Навсякъде се виждаха купища камъни, извити железа, остатъци от тухли, разтопено олово и в много изби огънят продължаваше още да тлее. Дори проливните дъждове през октомври не можеха да го угасят. По-голямата част от улиците бяха съвсем задръстени от срутилите се къщи. Други бяха преградени поради опасността, която представляваха комините и стените, които продължаваха да стърчат.

Сега, когато великолепното зрелище на пожара бе престанало, градът беше безкрайно по-тъжен и по-жалък. Съществуваха мрачни предсказания, според които той нямаше да бъде възстановен, и през тия сиви и дъждовни декемврийски дни изглеждаше, че отговаря на самата действителност. Отчаяна от чумата, войната и пожара, с разнебитена търговия, обременена от най-големия държавен дълг, който народът помнеше, разкъсвана от бунтове и немотия, Англия мислеше, че дните на слава са преминали безвъзвратно, че някогашната й стойност е загубена и че английският народ е осъден да загине. Никога бъдещето не бе изглеждало по-безнадеждно, никога хората не са били по-черногледи и по-злопаметни.

Но независимо от всичко това неукротимата воля на народа и неговите надежди взимаха връх и се налагаха. Изникнало бе едно градче, съставено от окаяни колибки и разкривени барачки, където се бяха подслонили цели семейства — върху местата на някогашните си къщи. Бяха започнали да се отварят магазинчета и се строяха нови сгради.

Впрочем не бе изгорял целият град.

Извън стените цялата част, която се простираше на изток от Кулата и на север от Мур Фийлдс, не бе пострадала; на запад бе оцелял старият правен колеж на Линкълновата странноприемница, а по-далеч Дръри лейн, Ковънт Гардън и Сейнт Джеймс, където все повече благородници се завръщаха. Нямаше нищо изгоряло по бреговете на реката. Стренд беше непокътнат със своите стари домове, чиито градини се спускаха чак до Темза. Изящната част на Лондон не бе засегната от огъня.

Амбър и Големия Джон бяха напуснали веднага града. Бяха наели коне, защото техните бяха изчезнали, и се бяха завърнали право в Лайм парк. Амбър разправи на Джени, че когато пристигнали в Лондон, къщата им бала вече изгоряла и че никъде не могла да намери графа. Все пак за да не даде повод за клюки, изпрати хора в Лондон, за да търсят. Те се върнаха след няколко дни и съобщиха, че не са могли да се доберат до нищо и че по всяка вероятност графът е бил изненадан от огъня у дома си и е загинал в пламъците. Напълно успокоена, че не се излага на никакъв риск, Амбър облече траурни дрехи, но не претендираше, че изпитва много скръб, защото не смяташе, че е необходимо да бъде толкова лицемерна.

Най-добри вести получи от Шедрак Нюболд. Два дни след като се бе върнала, той й съобщи по човек, че никой от банкерите й не бе загубил дори шилинг. И при все че не й бе останало даже наполовина от богатството й — двадесет и осем хиляди лири, — то стигаше, за да бъде тя една от най-богатите жени в Англия. Можеха да се прибавят още лихвите и печалбите от влоговете, които бе направил той за нейна сметка. Тя увеличи доходите си също, като даде под наем Лайм парк и продаде голям брой мебели, при все че не се решаваше да посегне върху личните вещи на Редклиф.

Така че изгледите за бъдещето бяха бляскави. Но сега имаше много ужаси и тревоги, защото при все че Редклиф беше мъртъв, тя още не бе успяла да се освободи напълно от него. Той се бе върнал у дома, за да я измъчва. Сблъсквате се с него в ъглите на галерията; чувстваше го зад себе си когато се хранеше; преследваше я нощно време и тя се изпотяваше от ужас, подскачаше при най-малкия шум или се събуждаше с писъци. Сега имаше само едно желание: да си отиде оттук. Но Нан бе родила в навечерието на нейното завръщане и тя бе решила да чака, докато Нан се възстанови достатъчно, за да може да пътува. Следователно чакаше от обич към Нан, но и за това, че домът на Алмсбъри беше за нея единственото убежище, където не можеше все пак да отиде толкова скоро, без да възбуди подозрения. По никакъв начин не желаеше да повери фаталната си тайна на когото и да било. Знаеха я само Големия Джон и Нан.

Майката на Джени дойде, но си замина веднага щом се роди детето и родилката се беше съвзела. И Амбър не бе с много спокойна съвест, когато на първи октомври замина за Барбъри Хил. Но се успокои, като си каза, че Джени няма защо да се страхува, когато остане сама. Тя не е била никога враг на графа — не бе виновна и за смъртта на Филип — стените, таваните и дори дърветата нямаше за какво да й натякват. А Амбър не можеше да издържа повече. И затова замина.

В Барбъри Хил се почувства по-добре и й бе нужно много по-малко време, отколкото допускаше сама, за да забрави Редклиф и всичко, което се бе случило през годината. Чувстваше — и й беше малко неловко, че Алмсбъри подозира, че тя знае много повече за смъртта на съпруга си от онова, което разправя — може би е наела банда убийци, за да го премахнат, — но той не се опита никога да я накара да признае нещо в случаите, когато беше разсеяна или невнимателна в изразите си, и много рядко загатваше за графа.

Един ден той й каза, за да я подразни:

— Е, добре, мила моя, за кого ще се омъжите сега? Говори се, че Бъкхърст е почти решен да рискува…

Тя го изгледа възмутена.

— О, не, Алмсбъри: Край на женитбите! Не съм луда! Богата съм и имам титла. Защо тогава, по дяволите, да започна отново, да тровя живота си. Няма по-плачевно положение от онова на омъжената жена! Опитах три пъти и…

— Три пъти? — опули се развеселен Алмсбъри.

Амбър се изчерви, без да иска, защото случаят с Люк Чанъл беше тайна, която тя бе доверила само на Нан. Той бе едно от малкото неща, за които се срамуваше.

— Исках да кажа два пъти! Защо се смеете? Във всеки случай можете да се смеете, ако искате, но аз няма вече никога да се омъжа, защото имам други проекти, много по-интересни. Ще видите!

Скоро Амбър загуби търпение. За какво й бяха богатство и титла, младост и хубост, щом се бе погребала жива на село? Тя се увери в края на втория месец, че независимо от възможността да се появи някое съмнение във връзка с внезапната смърт на графа, никой не мислеше вече за него. Дворцовите скандали бяха по-краткотрайни от любовните интриги и тя имаше горещо желание да се върне в двора. И така умело и настоятелно моли лорд и лейди Алмсбъри, че накрая успя да ги склони да се върнат заедно с нея в Лондон за зимния сезон. По тоя начин щеше да има дом, в който да живее, и щеше да се ползва от престижа на двете семейства — на Джон Алмсбъри и на Емили. Защото тя по всяка вероятност щеше да има нужда от него поне за известно време.

Появяването й в Уайтхол предизвика сензация, която не бе очаквала. Много се учуди, когато научи слуха, че била умряла отровена от своя ревнив съпруг. Много се смя, за да покаже колко несъстоятелна е подобна нелепост.

— Каква глупост! — провикна се тя. — В наши дни само за коминочистачите не се говори, че са умрели отровени!

Впрочем това беше вярно, защото отровата беше общоприето оръжие за отмъщение сред аристокрацията, и затова винаги мислеха и говореха за нея. Съпруги, които изменяха на съпрузите си и които се разболяваха, приказваха само за отрова. Лейди Честърфийлд бе умряла предната година, след като бе обидила своя мъж, свързвайки се с херцога на Йорк. Една друга любовница на Йорк — лейди Денъм — се бе разболяла току-що и казваше на приятелките си, че съпругът й я бил отровил, при все че някои смятаха извършеното за дело на самия херцог, отегчен от непрестанните й желания.

Всички мъже посрещнаха Амбър възхитени.

Тя схвана веднага положението си.

Поради титлата, която носеше Амбър, тя имаше достъп в двореца. Можеше да влиза в салоните на Негово величество, да придружава кралската двойка на театър, да присъства на всички балове и официални банкети. Но докато не си намереше приятелка между придворните дами, не можете да отива на частните вечери и приеми. А по тоя начин съществуваше опасност да остане вън от интимния живот на двора.

Тя избра следователно Франсис Стюарт и й засвидетелства такава обич и възхищение, че Франсис, която си оставаше наивна и след четирите години прекарани в Уайтхол, я покани на вечерята, която даваше същата вечер. Кралят присъстваше, там бяха и всички придворни, които по негово благоволение съставяха малката група, ръководеща целия елегантен Лондон. Бъкингам имитира гротескно и безпощадно канцлера Кларендън. Чарлс повтори още веднъж невероятния и увлекателен разказ, който повечето от гостите знаеха наизуст — за своето бягство във Франция след битката при Уорчестър. Ястията и вината бяха хубави, музиката — приятна, жените — очарователни. Амбър беше така прелестна в своята рокля от черно кадифе, че графиня Садъск не се стърпя и й каза:

— Боже мой, госпожо, каква хубава рокля! Чакайте, струва ми се, че съм виждала и друга такава рокля! Но къде?

Тя разглежда дълго роклята, без да издаде, че наблюдава нейната собственичка.

— Да, разбира се! Сега вече си спомних добре! Тя е точно като роклята, която носих, след като умря братовчедът на моя съпруг. Какво стана с нея? О, да! Дадох я на гардеробиерката в театъра на Негово величество. Чакайте да помисля: струва ми се, че има три години оттогава. Вие тогава бяхте в театъра, нали, госпожо?

Тя гледаше Амбър право в лицето и в сините й очи играеха злобни пламъчета. И внезапно извика:

— Боже мой, не виждам ли там Уинфред Уелс? Каслмейн ми бе казала, че е отишла на село, за да пометне. Боже, колко са зложелателни хората! Извинете, госпожо, трябва да отида да кажа някоя добра дума на бедното същество!

И като се поклони леко, без дори да погледне Амбър, тя се отдалечи.

Амбър сви вежди, но когато изправи глава, видя, че Чарлс е до нея, затова се усмихна и вдигна небрежно рамене.

— Ако жените можеха да се търпят една друга — каза той тихо, — биха имали голямо предимство пред нас.

— Но вие вярвате ли, че ще стигнат дотам, сир?

— Не изглежда никак вероятно. Но не се тревожете от думите им, мила моя. Уверявам ви, че вие можете чудесно да хвърчите със собствени криле.

Амбър продължаваше да се усмихва. С незабележимо движение на устните кралят я запита нещо. Тя му отговори, като кимна леко с глава. Нейното завръщане в Уайтхол не можеше да стане при по-щастливи обстоятелства.

Но Амбър още не беше уверена в себе си, за да изостави Франсис Стюарт, и направи всичко, за да е сигурна, че са неразделни. Посещаваше Франсис в апартамента й, разхождаше се с нея в галериите — защото времето често беше лошо и не можеше да се излиза вън. А понякога, когато пътищата бяха много кални или бе късно, оставаше да спи при нея. Амбър никога не говореше за себе си, но се преструваше на особено заинтересувана от всичко, което Франсис казваше, мислеше и правеше. И понеже Франсис не можа да устои на тия ласкателства, й се довери напълно.

Наскоро херцогът на Ричмънд беше й направил за пръв път предложение за женитба — нещо, което изненада много двора, защото Франсис беше смятана за лично притежание на краля. Херцогът беше младеж на двадесет и седем години, с доста прилична външност, далечен роднина на краля. Но минаваше за глупав, пияница и изобщо потънал в дългове. Чарлс посрещна тая вест с обикновеното си хладнокръвие и поиска от херцога да представи личните си сметки, за да бъдат проучени от канцлера Кларендън.

Една нощ, когато двете си бяха легнали удобно в пухените легла, Амбър запита случайно Франсис дали има намерение да се омъжи за негово благородие. Отговорът я изненада:

— Няма какво друго да сторя. Ако херцогът не беше така добър да ми направи предложение, не зная какво щеше да стане с мене.

— Какво щеше да стане с вас? Хайде, Франсис, това е безсмислица! Всички мъже от двора са лудо влюбени във вас, вие знаете това много добре!

— Може би, но никой от тях не ми е направил почтено предложение. Истината е, че аз загубих репутацията си, като позволих на Негово величество да се отнася свободно с мене, но без да се съглася с оная свобода, от която можеше да извлека полза.

— А защо не се съгласихте? — подметна уж небрежно Амбър, при все че жадно поглъщаше думите на Франсис. — Без съмнение, щяхте да станете херцогиня без неприятностите на една женитба — и освен това вероятно много богата!

— Какво? — извика Франсис. — Да стана любовница на краля? О, не!… Не аз! Това предоставям на други. И без туй е доста трудно за една съпруга да споделя леглото си с мъж, който й е законен съпруг! Господи! Настръхвам само като си помисля такова нещо!

Твърде изненадана и развеселена, Амбър се усмихна в тъмното. „Така! Ето значи откъде идваше толкова прехвалената добродетел на Франсис: не моралът, а отвращението решаваше въпроса! Тя не беше девственица, а отвратена жена!“

— Не сте ли влюбена в краля? Няма по-хубав мъж от него в двора. Не само защото е крал! Всички жени са луди по него!

— О, да! Положително го обичам! Но не мога, просто не мога! Защо мъжете мислят винаги само за това? Зная много добре, че трябва да се омъжа един ден. На деветнадесет години съм и майка ми казва, че позоря семейството си. Но, боже мой! Само мисълта да легна с мъж и да го оставя да… Положително бих умряла! Никога не бих могла да го понеса!

„Боже справедливи!“ — помисли си смаяна Амбър. — Очевидно тая жена не беше с всичкия си. Все пак я съжаляваше и чувстваше към нея известно презрително състрадание. Каква представа за живота имаше това клето същество?

Впрочем тяхното приятелство скоро приключи. Защото Франсис беше ревнива като истинска законна съпруга, когато се отнасяше до интимните проблеми на краля, а Барбара с удоволствие й съобщаваше слуховете, които бяха започнали да се носят относно посещенията, които кралят правеше тайно на лейди Редклиф в двореца Алмсбъри. Но сега вече Амбър смяташе положението си за много солидно и с удоволствие престана да посещава Франсис, която й се бе виждала винаги досадна и глупава. А Чарлс, който се пристрастяваше в началото към всяка любовна интрига не позволяваше да я пренебрегват. По негово искане Амбър биваше канена навсякъде и й се отдаваше почит, на каквато някога се бе радвала лейди Каслмейн и още се радваше Франсис Стюарт. Дори придворните дами се виждаха принудени да станат нейни доносници и Амбър реши, че над нея няма вече никой друг.

Скоро Амбър установи, че е бременна.

Перспективата да види себе си обезобразена, макар и временно, никак не й харесваше. Но си казваше, че ако не роди дете на краля, няма да има нищо, за да го задържи, когато физическото привличане изчезне. Защото ако се случеше да стане безразличен към майката, Чарлс оставаше винаги привързан към децата, чийто баща се смяташе. Когато му съобщи за своята бременност към края на февруари, той се показа мил, нежен и изглеждаше доволен, толкова доволен, сякаш чуваше за пръв път подобна щастлива вест. И Амбър се убеди, че сега мястото й в двора беше така непоклатимо, както бяха непоклатими звездите на небето.

Но само два дни по-късно Чарлс разби нейната самоувереност, като й посочи един младеж, който стоеше срещу тях в салона, запитвайки я дали смята, че той би бил добър съпруг.

— Съпруг за кого? — запита Амбър.

— Но, разбира се, за вас, мила!

— Аз не желая да се омъжвам.

— Недейте мисли, че искам да ви принуждавам! Все пак не е особено лек животът на едно незаконородено дете, нали?

Той изглеждаше весел и лека усмивка повдигаше крайчеца на малките му черни мустаци. Амбър пребледня.

— Значи вие смятате, че не е ваше?

— Не искам да кажа това, мила моя! Мисля, че той е вероятно мой син. Изглежда, че аз имам забележителна способност да създавам деца навсякъде освен там, дето ми са необходими. Но това дете не може да мине, за сметка на последния ви съпруг и ако вие не се омъжите пак наскоро, ще има върху своя гръб тъмно петно… нещо, което ще бъде сериозна пречка за един младеж, какъвто и произход да има. И нека бъда съвсем искрен с вас: ако се омъжите, ще сложите решителен край на клюките, поне вън от Уайтхол. Времената са тежки, откакто не мога да пратя в открито море флотата си и народът недоволства повече от всякога от нищожните успехи, които имаме във войната. Разбирате ли, мила моя? Ще ми направите голяма услуга, ако…

Амбър беше готова да разбере всичко. Тя бе твърдяла винаги, че постоянното лошо настроение и желанието да дразни непрекъснато този сговорчив човек, бяха погубили Барбара Палмър, а тя нямаше намерение да следва нейния нещастен пример. Впрочем тя подозираше и едно друго съображение, което кралят не пожела да спомене и което се казваше Франсис Стюарт. Винаги, когато си намереше нова любовница, Франсис се мръщеше, ставаше избухлива и казваше, че е решила да се раздели веднага с краля, защото той злоупотребил с доверието й.

— Единственото ми желание е да бъда приятелка на Ваше Величество — отговори скромно Амбър. — Щом вие желаете, аз ще се омъжа пак… Но, за бога, намерете ми съпруг, който не би ми досаждал!

Чарлс прихна да се смее.

— Уверявам ви, че и тоя няма да ви досажда!

Младежът, който беше на другия край в салона, не изглеждаше по-възрастен от Амбър и младостта му се подсилваше от бледия му цвят и от нежните му ръце и нозе. Не беше много висок и тънкото му тяло бе облечено в евтино, не особено изящно облекло. Без съмнение чувстваше се притеснен, при все че правеше усилия да изглежда непринуден. Смееше се шумно, не преставаше да хвърля около себе си тревожни погледи. Ако зависеше от нея, Амбър никога не би му обърнала внимание.

— Господи, но той има вид на глупак и позьор!

— Много е послушен! — засмя се Чарлс.

— Каква титла има?

— Барон.

— Барон! — извика възмутена Амбър. — Но аз съм графиня!

Нямаше да се чувства по-обидена, ако й бяха предложили да се омъжи за носач или амбулантен търговец.

Чарлс вдигна рамене.

— Добре, добре! Да речем, че го направя граф. Семейството му заслужава това отличие. Трябваше да го сторя отдавна, но признавам, че все забравях.

— Разбира се, това ще оправи нещата — каза, без да е убедена съвсем и изгледа продължително младежа, който стана неспокоен, като разбра, че го наблюдават. — Говорихте ли вече с него?

— Не. Но ще го направя и въпросът ще се уреди. Семейството му загуби много през войната.

— О, боже мой! — изпъшка Амбър. — Още един, за когото ще трябва да пръскам парите си! Да, но сега ще бъде съвсем инак! Този път кокошката ще пее вкъщи!

XLVІІ

— Ричмънд харесва ли ви?

Чарлс искаше да й зададе тоя въпрос още откакто херцогът й бе направил предложение. Този младеж му изглеждаше глупав и досаден, обичаше да пие, а работите му бяха така объркани, че едва ли можеше да бъде смятан като добра партия за една дворцова камериерка, камо ли за една девойка като Франсис, свикнала с разкош още от рождение.

Тя го изгледа учудена.

— Дали ми харесва? Защо ме питате?

Чарлс вдигна рамене.

— Защото допускам, че е възможно. Но няма никакво съмнение, че той е влюбен във вас.

Франсис се преобрази веднага в кокетка и взе да отваря и затваря ветрилото си, като броеше пръчиците му с десния си палец.

— Е, добре! Да допуснем, че ми харесва!

Лицето на краля изведнъж се свъси. Черните му очи се взряха с тревога в хубавото лице, което беше пред него, и бръчките в ъглите на устата му се вдлъбнаха.

— Истина ли е?

Франсис го погледна все още невинно усмихната, но изразът на лицето й веднага се промени, щом срещна гневния му поглед.

— Колко недоволен изглеждате, Ваше Величество. Разстроихте ли се?

— Отговорете ми! Оставете шегите настрана! Кажете ми истината!

Франсис тихо въздъхна.

— Не, Ваше Величество. Не го обичам. Дали от това женитбата ми ще бъде по-почтена?

Тя го изненадваше понякога, защото беше трудно да се разбере дали Франсис влага добродушие или лукавство в думите си. Никой почти не смяташе, че тя е способна да бъде лукава и зла.

Чарлс се усмихна тъжно.

— Не, Франсис! От това женитбата ви няма да бъде по-почтена! Но признавам, че се чувствам много щастлив от тия ваши думи. Общо взето, аз не съм ревнив, но в тоя случай…

Той вдигна широките си рамене и се вгледа замислено в нея.

— Можах да видя сметката му. Материалното му положение е окаяно. Без защитата на титлата си той отдавна би трябвало да бъде в затвора. Искрено казано, Франсис, аз не вярвам, че тая женитба би била добра за вас!

— Има ли друга, по-добра, сир? — го запита тя троснато.

— Сега — не, но малко по-късно — може би.

Франсис го прекъсна:

— Малко по-късно! Какво значи това, сир? Давате ли си сметка, че съм на деветнадесет години и едва не се изложих пред обществото поради своята глупост. Това е единственото честно предложение, което ми е направено досега, и то ще бъде вероятно последното. Едно-единствено нещо желая на света — да бъда почтена жена! Не желая да срамя близките си!

Бяха в преддверието на кралицата и я чакаха да се облече. Катрийн Боинтън дочу повишения глас на Франсис, подаде глава иззад вратата, чудейки се какво става между тях. Кралят я забеляза.

— Елате насам, Франсис.

Те отидоха в другия край на стаята.

— Ще ви поверя една тайна — каза той бързо и съвсем тихо. — Обещайте ми, че ще я запазите. Не казвайте нищо на никого, нито на майка си.

— Разбира се, Ваше Величество!

Всъщност Франсис знаеше да пази поверена тайна много по-добре от ония, чиито дълги езици не преставаха да дрънкат във всички спални и салони на Уайтхол и на Ковънт Гардън.

Чарлс въздъхна дълбоко.

— Съветвах се с архиепископа на Кентърбъри относно развод.

— Развод! — повтори шепнешком дамата с изненада и почти ужас, изписан на лицето.

Чарлс започна да говори бързо, като не преставаше да се оглежда наоколо, за да се увери, че няма кой да чуе.

— Не за пръв път мисля по това. Лекарите казаха, че са загубили надежда кралицата да роди. Народът не обича Йорк и ще го намрази още повече, когато научи каква вяра изповядва. Ако се преженя и имам наследник, бъдещето на рода ми може коренно да се промени. Кентърбъри каза, че ще уреди този въпрос.

Върху лицето на Франсис бяха изписани чувства, които я вълнуваха. Смайването отстъпи място на нещо като хитрост и задоволена суетност веднага щом разбра какво значи тоя проект за него. Франсис Стюарт, кралица на Англия! Тя се бе гордяла винаги с далечното родство на своето семейство с кралския род, дори повече отколкото с хубостта си. Но когато помисли за кралицата, в погледа й се появи съмнение и немощ.

— Това би я съсипало. Тя ви обича така силно!

Чарлс, който я наблюдаваше с някакъв тъжен копнеж и нежност, въздъхна и се загледа в оголените клони на дъба в градината на кралицата.

— Боя се, че ще й причиня мъка, при все че много страда досега.

Лицето му помръкна още повече и той стисна зъби.

— Какво бих могъл да сторя? — промърмори ядосан.

И двамата замълчаха, без да се гледат. Кралицата се появи съпроводена от двете си страни от лейди Боинтън и Уинфред Уелс. Навела малко глава встрани, тя се усмихваше топло и в очите й се четеше обожание, докато съзерцаваше съпруга си. Поколеба се, но веднага тръгна към него сплела пръсти на изящните си ръце.

— Съжалявам, сир, че обличането ми продължи толкова време…

Щом тя влезе, Чарлс се обърна и възвърна веднага своята самоувереност. Усмихнат, той се отправи към нея.

— Няма значение, мила, че употребихте толкова време за тоалета си, щом излизате от стаята си така очарователна.

Катерина се изчерви леко и стана още по-привлекателна. Дългите й клепачи затрептяха като подлудени черни пеперуди. Тя го загледа право в очите, тя бе въпреки строгото си възпитание усвоила някакво кокетство и това много й подхождаше.

— Колко мило, че ме ласкаете така — прошепна тя, — особено откакто съм принудена да нося този неподходящ ми траур.

Придворните дами влязоха една след друга. Повечето от тях се смееха и бъбреха, без да подозират нещо, при все че нечии по-живи очи бяха схванали замисления поглед на Франсис, спрян върху Техни величества. Отмятайки леко глава, тя се приближи до кралицата и развълнувано посегна да докосне ръката й.

— Това не е ласкателство, госпожо, искрено ви казвам, че никога не сте били по-хубава от днес.

И действително в очите й блестеше искреност, в гласа й звучеше същото чувство. Зад нея Боинтън пошепна на Уелс, че трябва да се е случило нещо между Стюарт и краля, щом като и двамата бяха така необичайно любезни с Нейно величество. Уинфред намери, че това е чисто въображение и че Негово величество винаги е много любезен с жена си.

Времето беше студено и пътищата по-лоши от всякога, но дворът отиваше на театър. Чарлс подаде ръка на Катерина, тя я пое и му се усмихна леко и свенливо, благодарна за вниманието, което й оказваше. След това тръгнаха и за миг погледите на Франсис и краля се срещнаха. И тогава й стана ясно отвъд всякакво съмнение, че докато Катерина е жива, тя, Франсис Стюарт, няма да стане кралица на Англия.

Беше късен следобед, близо шест часът. Небето беше облачно и отдавна вече се чувстваше нужда да бъдат запалени свещите. Седнал край бюрото в своя кабинет — единственото място, където можеше да остане сам, — Чарлс пишеше бързо писмо на Менет. Нейното най-ново писмо беше отворено пред него и той се зачиташе от време на време. На пода седяха и се пощеха два дългоухи малки кокер шпаньола, а още няколко се боричкаха, ръмжейки малко по-нататък.

От съседната стая се чуваха гласове — Бъкхърст, Седли, Джеймс Хамилтън и неколцина други чакаха да излезе и да се преоблече за вечеря. Те разискваха следобедното театрално представление, критикуваха остроумието на автора, декорите, костюмите и актьорите или сравняваха проститутките, които седяха обикновено непосредствено пред сцената. От време на време някой прихваше да се смее и след това гласовете затихваха. Погълнат от писмото, Чарлс едва ги чуваше.

Изведнъж вън настъпи силно движение и той долови един добре познат нему женски глас, който викаше до задъхване:

— Къде е Негово величество? Искам да му съобщя важни вести!

Беше Барбара.

Чарлс изруга и хвърли перото. Да се не види макар! Нахалството на тая жена няма граници! Да идва в стаята му по това време, когато знае много добре, че ще намери тълпа благородници!

Дочу Бъкхърст, който отговаряше:

— Негово величество, госпожо, е в кабинета си и пише писмо.

— Добре, добре! Писмото може да почака — каза Барбара. — А онова, което трябва да му съобщя, не търпи никакво отлагане.

И тя потропа на вратата.

Чарлс отвори видимо недоволен.

— Какво желаете, госпожо?

— Трябва да ви говоря насаме, Ваше Величество! — И посочи с поглед пълната с благородници стая. — Съобщението е много важно.

Чарлс вдигна рамене, отстъпи и я покани да влезе. Придворните размениха многозначителни погледи. Дявол да я вземе! Не й мигва окото! Никога през време на най-щедрото благоволение на краля към нея тя не бе показала подобна дързост. Вратата се затвори.

— Я да видим каква е тая работа, която не може да бъде отложена?

Кралят говореше и не скриваше недоверието и нетърпението си, защото смяташе, че Барбара е способна на разни заобикалки, за да се представи отново като голяма негова любимка.

— Ако съм разбрала добре, Ваше Величество посетил преди малко лейди Стюарт?

— Да.

— И тя ви е отпратила, като се извинила със силно главоболие?

— Сведенията ви са най-точни!

Чарлс беше саркастичен и в погледа му се четеше цинизъм и недоверчивост, които му бяха свойствени още от детинство. Питаше се каква игра се готвеше да му изиграе Барбара и очакваше да открие слабото място в плана й.

Но с израз, едновременно подигравателен и угоднически, Барбара отговори:

— Е, добре, господарю, дойдох да ви утеша за нейната студенина!

Кралят повдигна вежди искрено зачуден и се намръщи.

— Госпожо, вие ставате непоносима!

Барбара вдигна глава и започна да се смее с оня неин смях, който беше едновременно див, остър, жесток и презрителен. Заговори пак с нисък плътен глас и вълнението, което я бе обзело, личеше от изопнатите мускули на шията й, от блясъка на погледа й и от цялата напрегнатост на тялото й, сякаш бе котка, която се тъкми да скочи.

— Вие сте глупак, Чарлс Стюарт! Смешен и доверчив глупак, станал за присмех на целия двор! И знаете ли защо? Защото Франсис Стюарт завърза любовна интрига с Ричмънд под носа ви! И сега той е при нея, а вие смятате, че тя лежи с главоболие.

Тя спря, въздъхна с тържествуващ израз и държането й показваше задоволено желание за мъст.

Изгубил обичайното си самообладание, Чарлс й отговори веднага, без да мисли:

— Лъжете!

— Лъжа? Вие сте излъган! Елате с мене и ще видите дали лъжа!

И понеже той се колебаеше, защото допускаше все пак, че тя може би казва истината, Барбара го хвана за ръката.

— Елате и сам ще видите колко е непорочна вашата скъпа Франсис Стюарт!

Решил изведнъж, Чарлс освободи ръката си и излезе от стаята. С доволна усмивка Барбара бързаше след него. Кралят беше само по риза и панталони. Оставил бе перуката си, окачена на един стол в кабинета. Двама от придворните, които бяха до вратата, се отдръпнаха бързо, а лицата на всички останали бяха сериозни и гузни, като че никой нищо не бе чул. Чарлс не погледна никого и почти тичешком измина редицата стаи, които водеха към апартамента на Франсис, като оставяше зад себе си множество зинали уста и ококорени очи.

Но преди да влезе при лейди Стюарт, той спря сложил ръка върху дръжката на вратата.

— Достатъчно — каза той на Барбара, — приберете се у вас!

И като я остави разочарована, той влезе шумно вътре.

Хубавата камериерка на Франсис беше в преддверието и извика от ужас, като видя краля.

— О, Ваше Величество! Как… Недейте влиза, моля ви! След вашето посещение главоболието й се усили и сега тя спи.

Чарлс не я погледна, дори й направи знак да се дръпне.

— Ще видим дали е така!

Той мина през салона и отвори широко вратата на спалнята.

Франсис седеше в леглото, наметната с бял атлаз, с разпуснати коси и приседнал до нея, един младеж държеше ръката й. И двамата видяха потресени как кралят се появи на вратата като някой отмъстителен бог. Франсис изписка, а Ричмънд замръзна на мястото си, скован от ужас, без сила да свали шапката си или да се изправи.

Чарлс бавно тръгна към тях със стиснати устни.

— Не исках да вярвам — каза той тихо. — Смятах, че тя лъже.

— Коя? — извика Франсис в желанието си да се защити. Тя разбираше гнева му, знаеше какво мисли кралят и това я вбесяваше.

— Лейди Каслмейн. Изглежда, че тя е била в течение на някои неща, които аз не знаех.

Черните му очи минаваха от Франсис върху Ричмънд, който бе станал най-после и въртеше шапката си смутен, с изглед на бито куче.

— Какво търсите тук? — се обърна Чарлс внезапно и грубо към него.

Ричмънд се усмихна плахо, сякаш за да се извини.

— Посетих лейди Стюарт.

— Да, виждам. И с какво право, когато тя е толкова неразположена, че не може да приеме другите си приятели?

Ричмънд разбра, че го изкарват безпомощен глупак пред жената, която обича, и затова отговори смело:

— Във всеки случай, господарю, аз съм готов да се оженя за нея! Което е повече, отколкото може, да направи Ваше Величество!

Гняв блесна в очите на Чарлс, който се отправи към херцога със стиснати пестници. Франсис тури ръка върху устата си и изпищя, докато Ричмънд, който никак не държеше да бъде набит от силната ръка на краля си, внезапно се обърна и скочи от прозореца долу. Чарлс го видя как падна тежко в калното дъно на почти пресъхналата река, как се изправи с мъка, как стана, как хвърли тревожен поглед назад и се загуби в мъглата. Той стоя така известно време вгледан навън, със свито от гняв и презрение лице. След това се обърна към Франсис:

— Никога не допусках, че сте способна на подобно нещо!

— Не ви разбирам, господарю. Ако не мога да приема един човек, чиито намерения са най-почтени, тогава аз действително съм робиня в една свободна страна!

Тя прокара уморена и нервна ръка по пулсиращото си чело и без да дочака отговор, извика с жар:

— Господарю, ако не желаете да се омъжа, възползвайте се от привилегията, която имате, и ми откажете необходимото разрешение! Но не можете да ми забраните да отида във Франция и да вляза в манастир.

Чарлс я изгледа с презрителна недоверчивост. Какво бе станало с онази Франсис Стюарт, която познаваше и обичаше от четири години насам? Как се бе изменила изведнъж и бе станала студена и безсрамна жена, която не скриваше изневярата си и не понасяше никакъв упрек, сякаш беше щастлива, задето го бе изложила на хорския присмех? На тридесет и шест години той разбираше онова, което смяташе, че знае отпреди двадесет години.

Когато заговори бавно, зад гнева му звучеше тъга:

— Никога не бих повярвал подобно нещо за вас, Франсис, който и да ми го беше казал.

Франсис го погледна предизвикателно вбесена от недоверието му, основаващо се на някогашен опит.

— Ваше Величество бърза да подозира най-лошото!

— Но достатъчно, струва ми се! Бях убеден още от деня на раждането си, че никога не трябва да се доверявам на жени, все пак имах доверие във вас!

Той спря за миг и подчерта още веднъж мрачно, подигравателно:

— По-добре да бях научил по друг начин, само не и при тези обстоятелства.

Франсис не можеше да издържи вече и извика с остър и разтреперан глас:

— Ваше Величество ще направи най-добре да се оттегли, преди личността, която ви доведе тук, да заподозре и вас в най-лошото.

Той я изгледа недоверчиво, продължително и без да каже дума, се обърна и излезе от стаята. В коридора срещна Лоуренс Хайд, сина на Кларендън, и му извика:

— Така, значи вие съзаклятничите! Кълна се, че аз няма да забравя това!

Хайд го изгледа смаян и искаше да отговори, но кралят беше вече далеч. Чарлс, който беше така учтив, така сговорчив, така любезен и господар на себе си, беше изпаднал в ярост, на каквато никой не смяташе, че е способен.

На следващия ден Франсис му върна чрез пратеник всички подаръци, които бе получила от него: бисерната огърлица, която й бе подарил преди три години на „Св. Валентин“, великолепните гривни, огърлици и обици, подарявани й на рождени дни, за Коледа или Нова година. Всичко това бе върнато, без да е придружено от нито една думичка. Чарлс ги хвърли в камината.

Същата сутрин Франсис се появи неочаквано в покоите на кралицата. Беше завита с наметка от черно кадифе и с маска на лицето. И когато я свали, Катерина и жените останаха изненадани. Франсис се поколеба, но след това се спуска към Нейно величество, падна на колене и целуна края на роклята й. Кралицата отстрани със знак окръжаващите я жени. Те се оттеглиха и останаха зад вратата, за да слушат през ключалката.

Катерина се наведе и целуна бляскавите коси на Франсис, която избухна в плач и закри лицето си с ръце.

— О, Ваше Величество! Колко ли ме мразите! Дали ще можете един ден да ми простите?

— Мила Франсис, не плачете така, защото ще ви заболи глава. Погледнете ме, мило дете…

Топлият и сладък глас на Катерина звучеше още по-нежно поради лекия португалски акцент. Тя нежно сложи ръка под брадичката на Франсис и я накара да вдигне глава.

Франсис се подчини неохотно и за минутка те се гледаха мълчаливо. После тя продължи да хълца.

— Жално ми е, Франсис — каза Катерина, — жално ми е за вас.

— О, аз не плача за себе си — възпротиви се Франсис. — А за вас, за скръбта, която четях в погледа ви понякога, когато…

Тя замлъкна изплашена от своята дързост, но думите напираха върху устните й, сякаш можеше да поправи за няколко минути злото, което нейната суетност беше причинявало в продължение на години на тази търпелива и кротка дребничка жена.

— О, вярвайте ми, Ваше Величество, вярвайте ми! Единствената причина, поради която се омъжвам, е за да напусна двора. Никога, никога не съм искала да ви нараня. Но бях суетна, глупава и безразсъдна. Станах за смях на всички, но никога не съм ви лъгала, заклевам ви се! Той никога не ми е бил любовник. О, кажете, че ми вярвате, моля ви, кажете!

Тя стискаше ръката на Катерина и я гледаше право в очите със страстна настойчивост. Всякога бе обичала Катерина, но без да схване досега колко дълбоко и смирено се бе възхищавала от нея и колко осъдително бе собственото й поведение. Франсис бе зачитала чувствата на Катерина не повече от чувствата на най-обикновената любовница на Чарлс, не повече от тези на Барбара Палмър.

— Вярвам ви, Франсис. Всяка млада девойка би се почувствала поласкана. А вие бяхте винаги добра и великодушна. Никога не използвахте влиянието си, за да нараните другите.

— О, да, Ваше Величество, това е вярно! Искрено ви казвам, никога не съм пожелала да правя зло другиму. Исках да кажа на Ваше Величество и зная, че вие ще ми повярвате: Ричмънд току-що бе влязъл при мен и разговаряхме! И нищо нередно нямаше помежду ни!

— Но, разбира се, мила!

Франсис отпусна ръце и наведе глава.

— Той никога няма да повярва — каза тя тихо. — Той няма вече никаква вяра, не вярва в нищо!

Очите на Катерина се изпълниха със сълзи и тя поклати глава.

— Може би вярва, Франсис. Може би повече, отколкото ние предполагаме!

Франсис беше уморена и отчаяна. След като положи още веднъж устни върху ръката на Катерина, тя бавно се изправи.

— Трябва да си вървя, Ваше Величество!

Двете жени се гледаха с истинска нежност и обич.

— Може би няма да ви видя никога вече!

Неочаквано, под въздействието на внезапен порив, Франсис целуна кралицата по бузата и избяга. Катерина я проследи с поглед и се усмихна. От очите й се ронеха сълзи.

След три дни Франсис напусна Уайтхол и замина с херцог Ричмънд.

XLVIII

През една студена, дъждовна нощ в първите дни на февруари Бъкингамският херцог, маскиран с черна перука, боядисани мустаци и вежди, седеше срещу доктор Хейдън и наблюдаваше лицето на астролога, докато той от своите карти гадаеше по луната и звездите, геометричните фигури и линии, които ги пресичаха. Стаята беше едва осветена от димящите лоени свещи, които воняха на пържена мас. Вятърът нахлуваше на талази през комина и връщаше пушека, който ги караше да кашлят и дразнеше очите им.

— По дяволите това проклето време! — мърмореше херцогът ядосано, кашляше и закриваше носа и устата си с края на дългата черна пелерина, която бе наметнал. Но когато Хейдън повдигна слабото си скулесто лице, той се наведе нетърпеливо над масата.

— Какво става! Какво виждаш?

— Онова, за което не смея да говоря, ваша светлост.

— Глупости! За какво ти плащам! Хайде казвай!

С вид на човек, когото насила карат да говори, Хейдън най-сетне отстъпи пред настоятелното искане на херцога.

— Щом ваша светлост настоява… Смятам, че той ще умре внезапно на петнадесетия ден от януари след две години. — Замълча многозначително, а после се наведе напред и шепнешком, с поглед, впит в очите на херцога, каза: — След това по волята на народа ваша светлост ще се възкачи на престола на Англия и ще властва дълго и славно. Династията Вилиърс е предопределена да бъде най-великата кралска династия в историята на нашата държава.

Бъкингам се бе втренчил в него като прикован.

— Господи! Това е невероятно! Но всъщност… какво друго виждаш? — попита той изведнъж, нетърпелив да узнае всичко докрай.

Струваше му се, че стои на края на някаква чудна земя, откъдето можеше да вижда напред във времето и да открива онова, което предстоеше да се случи. Кралят презираше това шарлатанство, защото смяташе, че дори и да е възможно да се надникне в бъдещето, за човек е твърде неуместно да знае съдбата си, била тя благоприятна или не. Е, добре, но имаше и други, по-умни мъже, които знаеха как да обърнат нещата в своя полза.

— Как ще… — Вилиърс не довърши въпроса си, сякаш се страхуваше от собствените си думи. — Каква ще бъде причината за тази голяма трагедия?

Хейдън отново погледна картите и чертежите си, сякаш за да бъде по-сигурен, и в отговор прошепна толкова тихо, че едва се чуваше.

— За нещастие звездите показват, че Негово величество ще умре от отрова — тайно сложена.

— Отрова!

Херцогът седна и загледа пламъците в огнището, като барабанеше по масата с пръсти и повдигнал вежди, дълбоко размишляваше — Чарлс Стюарт да умре от отрова, дадена му тайно, а той, Джордж Вилиърс, да заеме трона на Англия по волята на народа! Колкото повече се замисляше, толкова по-възможно му изглеждаше всичко.

Внезапното силно и нетърпеливо чукане по вратата го стресна и го върна към реалността.

— Какво става? Чакаш ли някого?

— Бях забравил, ваша светлост — прошепна Хейдън, — лейди Каслмейн има уговорена среща с мен по това време.

— Барбара! Идвала ли е тук и друг път?

— Само два пъти, ваша светлост. Последният път беше преди три години.

На вратата отново се почука силно, настойчиво и като че ли малко сърдито този път.

Бъкингам бързо се изправи и тръгна към вратата на съседната стая.

— Ще чакам тук, докато си отиде. Гледай да се отървеш от нея, колкото се може по-скоро… и ако ти е мила главата, гледай да не разбере, че съм тук.

Хейдън кимна в знак на съгласие и набързо набута в едно чекмедже множеството листове и карти, предричащи злополучното бъдеще на Чарлс II. Щом херцогът се скри, той отиде да отвори. Заедно с Барбара в стаята нахлу и вятърът. Лицето й бе напълно скрито с маска от черно кадифе, а червената й коса — с блестяща сребристоруса перука.

— О, боже! Защо се бавиш толкова? Да не би да има някоя тук?

Тя захвърли на един стол маншона си от черна боброва кожа, развърза качулката на наметалото си и го свали. После се приближи до огъня, за да се стопли, и срита с крак мършавото псе, което дремеше наблизо. Кучето я погледна обидено и с неприязън.

— Милостиви боже! — възкликна тя, като търкаше ръце и трепереше. — Кълна се, че е най-студената нощ, която знам. Така духа!

— Мога ли да предложа на ваша светлост чаша ейл?

— С удоволствие.

Хейдън отиде до един бюфет, наля и каза, хвърляйки поглед през рамо:

— Съжалявам, че не мога да ви предложа нещо по-добро — бордо или шампанско, — но за нещастие твърде много от моите благодетели не са ми се издължили. — Той сви рамене. — Казват, че така ставало, като служиш на богатите.

— Пак старата песен, а? — Тя взе от него чашата и жадно отпи. Усети как възкиселото питие се разля в жилите й и я сгря. — Дошла съм по много важен въпрос и искам от теб да го решиш. В никой случай не бива да сбъркаш.

— Нима последните ми предсказания не се сбъднаха?

Той стоеше пред нея раболепно приведен, кършеше възлестите си пръсти, а фигурата и гласът му издаваха желание да бъде похвален.

Барбара го погледна нетърпеливо над чашата си. Значи кралицата й е била враг, а сега тя бе станала, без да подозира, най-верният й съдружник. Барбара Палмър бе последният човек, който бе искал да види друга, може би по-красива и решителна жена до Чарлс Стюарт; ако нещо се случеше на Катерина, дните на Барбара в Уайтхол щяха да бъдат преброени, и тя го знаеше.

— Не си прави труда да помниш толкова много неща — сряза го тя. — За твоята работа това не е добър навик. Разбрах, че си давал полезни съвети на братовчед ми.

— На вашия братовчед, мадам? — престори се, че не разбира Хейдън.

— Не се прави на глупак. Знаеш кого имам предвид — Бъкингам, разбира се.

Хейдън разтвори ръце в знак на протест.

— О, госпожо, уверявам ви, излъгали са ви. Негова светлост бе така добър да ме освободи от Нюгейт, където бях задържан заради дълговете си, а бях задлъжнял поради нежеланието на своите благодетели да ми се издължат за услугите. Оттогава не съм имал честта да го видя.

— Глупости! — Барбара пресуши чашата си и я остави върху разхвърляната полица на камината. — Бъкингам и на куче няма да подхвърли кокал, ако не чака нещо от него. Исках само да разбереш, че знам за неговите посещения при теб, за да не би случайно да се изкушиш да кажеш, че съм идвала. Имам толкова доказателства срещу него, колкото и той срещу мене.

Като знаеше, че въпросният джентълмен ги слуша от, съседната стая, Хейдън продължи упорито да отрича:

— Протестирам, мадам. Някой се е пошегувал с вас. Кълна се, не съм виждал негова светлост оттогава.

— Лъжеш, кучи сине! Добре — да се надяваме, че и моите тайни ще запазиш по същия начин. Но хайде, стига. Ето за какво съм дошла: Имам причини да се съмнявам, че отново чакам дете. Искам да ми кажеш кого мога да набедя за това. Трябва непременно да узная.

Хейдън опули очи и с усилие преглътна. Адамовата му ябълка заподскача нагоре-надолу по тънката му шия. „По дяволите! Това вече беше прекалено! Как, щом истинският баща трудно може да разбере дали детето е негово, това може да направи някой, който няма нищо общо с цялата работа.“

Но славата на Хейдън се носеше надлъж и нашир не защото той отказваше да отговаря на въпроси. Тъкмо затова взе очилата с дебели зелени стъкла, които смяташе, че му придават вид на учен, закрепи ги на върха на носа си и заедно с Барбара седнаха. Хейдън започна напрегнато да изучава картите и да си драска нещо неразбираемо на латински, като между другото нарисува и няколко луни и звезди и ги свърза с прави линии. От време на време се покашляше и измърморваше многозначително: „Хм…“

Барбара го наблюдаваше приведена и докато той работеше, тя нервно въртеше големия диамантен пръстен, който носеше на лявата си ръка, за да скрива венчалната й халка, тъй като тя и Роджър Палмър отдавна се бяха разбрали да нямат нищо общо един с друг.

Най-после Хейдън се изкашля за последен път и погледна побелялото й лице през дима на лоените свещи.

— Мадам, трябва да ви помоля да ми се доверите изцяло. Иначе не бих могъл да продължа нататък.

— Добре. Какво искаш да знаеш?

— Моля ви, не се обиждайте, но трябва да ми кажете имената на онези господа, които има вероятност да са причинили вашите неприятности.

Барбара леко се намръщи.

— Ще бъдете ли дискретен?

— Естествено, мадам. Дискретността е моят основен капитал.

— Добре тогава. Първо — кралят, когото, надявам се, ще намерите за отговорен, тъй като ако успея да го убедя в това, ще си спестя твърде много неприятности. После… — тя се поколеба.

— После? — помъчи се да й подскаже той.

— Дявол да те вземе! Остави ме да помисля малко. Така… Джеймс Хамилтън и Чарлс Харт — но него не го смятай. Той е твърде обикновен, някакъв си артист и…

Точно тогава отнякъде се чу смях или по-скоро нещо като сподавена кашлица и Барбара скочи на крака.

— Проклятие! Това пък какво беше?

Хейдън беше също станал.

— Вероятно кучето, мадам. Нещо е сънувало. — И двамата погледнаха помияра, който спеше пред огнището и мускулите му потрепваха, сякаш преследваше някого в съня си. Барбара изгледа подозрително доктора, но се върна на мястото си и продължи.

— Освен тях — и моят нов лакей, но той не притежава нужните качества, така че можеш да го изключиш. Също и пажът на лейди Садъск, обаче той пък е твърде млад…

Точно тогава някой гръмко се изсмя, сякаш повече не можеше да се сдържи. Преди Хейдън да успее да се изправи, Барбара бе вече на крака и се втурна към затворената врата, откъдето се бе чул смехът. Тя блъсна вратата и силно удари с юмрук в стомаха херцога.

Бъкингам, който се превиваше от смях, бързо се изправи и се опита да я сграбчи за врата, като в същото време подскачаше насам-натам, опитвайки се да избегне ритниците и дерящите й нокти. Докато се боричкаха, те се хванаха за перуките и в един миг останаха без тях. Барбара извика ужасена при вида на черната перука в ръцете си, докато нейната се полюшваше в ръката му като някакъв зловещ боен трофей.

— Бъкингам!

— На вашите услуги, мадам.

Той й се поклони подигравателно и захвърли перуката й на масата, където все още стоеше Хейдън и онемял от ужас гледаше какво става, напълно убеден, че с него е свършено. Барбара я грабна и я нахлупи на главата си, този път малко накриво.

— Ти, гадно копеле! — изкрещя яростно тя, когато най-сетне дойде на себе си. — Как си позволяваш да ме шпионираш!

— Не съм те шпионирал, любезна братовчедке — отвърна Бъкингам, без да трепне. — Бях тук, когато вие дойдохте, и само влязох в спалнята да почакам, докато си тръгнете, за да продължа работата си с доктора.

— Каква работа?

— О, само се опитвах да разбера коя е следващата, която трябва да зачене от мен — отговори херцогът, като явно се забавляваше. — Ужасно съжалявам, че не можах да се сдържа и се изсмях. Онова, което разказвахте на доктора, беше толкова интересно! Но, моля ви, задоволете моето любопитство: Спали ли сте с вашия негър или пък с канцлера?

— Нищожество! Нали знаеш, че ненавиждам този дъртак!

— Поне в едно нещо сме единодушни.

Барбара започна да си прибира нещата — маската, ветрилото, наметалото и маншона, докато завързваше качулката си.

— Е, аз си тръгвам, за да ви оставя да довършите работата си, милорд.

— О, моля ви, позволете да ви изпратя — възпротиви се негова светлост, защото се съмняваше, че тя възнамерява веднага да отиде при краля, и се надяваше да успее да я разубеди, като й даде някой и друг съвет. — Опасно е да минавате през развалините. Вчера пак чух, че някаква благородна дама била нападната, ограбена и оставена почти мъртва.

Думите му съвсем не бяха лъжа. Разрушеният град наистина нощем гъмжеше от убийци и крадци и често трудно можеше да се наеме екипаж за такова пътуване.

— Вие как дойдохте?

— С кола.

— Е, слава богу, освен каретата мен ме придружават и няколко лакеи. Неразумно е от ваша страна да се движите без охрана, скъпа моя. Голям късмет извадихте, че съм тук, за да ви върна обратно невредима.

Бъкингам си сложи перуката и шапката, богато украсена с пера, обърна се и нагло намигна на разтревожения доктор зад гърба на Барбара, след което наметна пелерината на лявото си рамо и й предложи ръката си. Двамата тръгнаха надолу по тъмните стълби, а Хейдън, който най-сетне се бе окопитил, донесе свещ, за да им светне.

— И внимавай — извика Барбара вече на средата на стълбите. — Никому нито дума за това или си изгубен.

— Разбира се, милейди. Можете да разчитате на мен.

Навън беше студено и вятърът фучеше по тясната тъмна уличка, носеше парчета мокра хартия и набиваше дъжда в лицата им. Нямаше луна и нощта бе съвсем тъмна. Бъкингам изсвири с пръсти. Само след миг отнякъде като призраци се появиха неколцина мъже, а след две-три минути огромна каляска с впряг от осем коня шумно изтрополи надолу по хълма и спря пред тях. От нея скочиха още шестима лакеи. Бъкингам даде нарежданията си на кочияша, помогна на Барбара да се качи и екипажът потегли заедно с онези от слугите, които успяха да се качат отстрани, а останалите затичаха след тях. Двама осветяваха с факли отстрани пътя на каляската.

Спуснаха се надолу по хълма Грейттауър и завиха по Тауър стрийт. Покрай улицата все още се виждаха и развалини, макар че пътищата вече бяха разчистени и проходими. Трябваше да изминат две мили и половина през Ийст Чийп и Уотлинг стрийт, покрай огромните купчини от камъни и изкривени железа, които показваха къде е била старата катедрала „Свети Павел“, по Флийт стрийт и Стренд, за да стигнат до Уайтхол.

Барбара пак трепереше, загръщаше се с наметалото си и тракаше със зъби. Бъкингам галантно й предложи подплатената си с кожа кадифена наметка, като зави и нея.

— Скоро ще се стоплиш — успокои я той. — Ако минем покрай някоя странноприемница, ще поръчам две овчи шуби.

Но Барбара не бе от ония, които могат да бъдат подкупени с такива любезности.

— Какво ли ще си помисли Негово величество, ако разбере, че посещавате астролози?

— Ще му кажете ли?

— Може да му кажа, а може и да не му кажа.

— Ако бях на ваше място, не бих го направил.

— Защо не? Напоследък вие се държите с мен твърде странно, Джордж Вилиърс. А аз знам повече, отколкото си мислите.

Бъкингам смръщи недоволно вежди. Искаше му се да види лицето й.

— Грешите, скъпа. Просто няма какво да знаете.

Барбара се изсмя самодоволно и нагло в тъмнината до него.

— О, нима! Е, нека ви кажа нещо тогава. Знам например, че искате доктора да направи един хороскоп, при това не вашия.

— Кой ви каза това! — Бъкингам изведнъж я сграбчи за ръката и така я стисна, че тя се сви от болка и се опита да се изтръгне. Но той я държеше здраво, доближи лице до нейното. — Отговорете ми! Кой ви каза?

— Пусни ме, мръсник такъв! Няма да ти кажа! Пусни ме, ти казвам — изкрещя тя и съвсем неочаквано му зашлеви силна плесница със свободната си ръка.

Той изруга и я пусна, като притисна с ръка пламналото си лице и промърмори тихо. „Проклета кучка! Ако беше някоя друга, така щях да те цапардосам!“ — беснееше той наум, но се овладя и започна да й се умилква.

— Хайде, сега, Барбара, знаем един за друг толкова много, че не можем да си позволим да бъдем врагове. Опасно е и за двама ни. Сигурен съм, дори и ти вече си разбрала, че ако някога ми хрумне да кажа на Негово величество какво е станало с писмата му, ще те изхвърли като мръсно коте.

Барбара отметна глава и се изсмя.

— Нещастни глупако! Той дори и не подозира, кали? Понякога си мисля, че е като кон с капаци! Та той дори не се сеща да ги потърси!

— Грешите, скъпа приятелко! Негово величество нареди да претършуват целия дворец, но да ги намерят. А има само двама души, които знаят къде са те — вие, Барбара, и аз.

— Вие единствен ми слагате прът в колелата, Джордж Вилиърс! Понякога сериозно си мисля, че ще наредя да ви отровят — премахна ли ви от пътя си, нищо няма да ме спре.

— Но не бива да забравяте, че и аз не съм пораснал за два дни. Нека да поговорим сериозно — кажете ми откъде имате тази информация, но без да шикалкавите. Отдалеч надушвам лъжата.

— И ако ви съобщя онова, което знам, вие ще ми кажете ли нещо друго в замяна?

— Какво?

— Да ми кажете за кого е?

— Да ви кажа за кого е „какво“?

— Хороскопът, тъпако!

— Значи наистина нищо не знаете!

— Пробвай, пък ще видиш — знам достатъчно, за да те обесят!

— Добре, добре — промърмори херцогът с безразличие, сякаш всяка сутрин преди закуска му съобщаваха точно това. — Ще ти кажа, скъпа. Истината е, че изпитвам непреодолимо отвращение към конопените въжета с клуп на края.

— Договорихме се значи. Хороскопът, който си поръчал, е на толкова важна личност, че ако се разчуе, много бързо ще намажеш въжето. Не ме питай откъде знам — прекъсна го тя с ръка, — защото няма да ти кажа.

— Проклятие! Как, по дяволите, си се добрала до това? Какво още знаеш?

— Та нима не е достатъчно? А сега кажи ми: Чий хороскоп си поръчал?

Херцогът въздъхна с облекчение и седна до нея.

— Няма как, здравата си ме притиснала! Но ако изпуснеш и дума пред някого, може да бъдеш сигурна, че и кралят ще научи за писмата.

— Добре, добре. Стига си усуквал!

— По нареждане на Негово величество аз поисках да бъде направен хороскоп на Йорк. Звездите трябва да покажат дали той някога ще бъде крал. Сега вече станахме трима, които знаем тайната — Негово величество, вие и аз…

Барбара повярва на лъжата, защото й прозвуча твърде убедително, макар че му бе обещала да не споделя с никого, скоро разбра, че няма да може да държи езика зад зъбите си. Това беше такава възбуждаща новина, такава тайна, съдържаща в себе си скрити беди, та беше сигурна, че държи силен коз в ръцете си, чиято цена в крайна сметка не можеше да бъде измерена в пари. Не се съмняваше, че в бъдеще ще й донесе голяма полза — независимо от това, коя друга млада дама би я изместила, спечелвайки толкова променливото благоразположение на краля.

Една нощ точно когато Чарлс напускаше ложето й, тя му поиска дванайсет хиляди фунта стерлинги.

— Ако имах толкова пари — каза Чарлс, като стана и се присегна за перуката си, хвърляйки бегъл поглед към огледалото, за да се увери, че не я е сложил накриво, — щях да изхарча част от тях за нова риза. Напоследък лакеите често тършуват в гардероба ми, просто защото не им плащам навреме. Горките! Не ги виня. Някои не са получили и един шилинг, откакто съм се върнал.

Барбара го погледна ласкаво, докато навличаше нощницата си.

— Господ ми е свидетел, господарю мой, че сте започнали да се скъпите като стар евреин.

— Де да бях богат като тях! — възкликна кралят, после сложи шапката си и тръгна към вратата. Барбара се спусна към него.

— Уверявам ви, тези пари ми трябват!

— Сър Джърмин ли ги иска? — попита саркастично Чарлс, като намекваше за слуховете, че напоследък тя трябвало да плаща на някои от любовниците си. После пооправи дантелената си яка и като я подмина, продължи към вратата. Но тя го изпревари и първа сложи ръка на дръжката.

— Мисля, че ваша светлост би трябвало да поразмисли малко. — Вдигна многозначително вежди и замълча за миг, а после бързо добави: — Защото бих могла да ви съобщя някоя и друга новина.

Той я погледна озадачен и леко намръщен, но по едва забележимата усмивка, която играеше на устните му, личеше, че се забавлява.

— Сега пък какво си намислила?

— О, толкова сте важен. Добре тогава. Без съмнение ще се изненадате да научите, че ми е известно какво се опитвате да откриете.

Ето! Изплю камъчето. Нямаше намерение да го прави, но езикът й сякаш сам проговори.

Кралят поклати глава напълно безразличен към онова което чу.

— Нямам ни най-малка представа за какво говорите — каза той. — Завъртя топката на вратата, открехна я леко, но се закова на място, когато тя промълви:

— Знаете ли, че Бъкингам и аз отново сме в добри отношения.

Чарлс се върна обратно.

— Какво общо има Бъкингам с тази работа?

— О, излишно е да се преструвате. Знам всичко. Заповядали сте да направят хороскоп на Йорк, за да разберете дали има шансове да се качи на трона.

„Виж го ти! — мислеше си тя. — Нещастен глупак! Как само се опитва да се прави, че не го е грижа. Дванадесет хиляди! Господи! Кой ли дявол ме накара да кажа толкова малко. Трябваше да поискам двадесет хиляди или може би тридесет…“

— Вилиърс ли ви съобщи това?

— Че кой друг?

— Да го вземат мътните! Наредих му да пази пълна тайна! По-добре не му казвайте, че сте ми разказали всичко това, защото ще побеснее.

— О, той сподели само с мен. Пък и аз в никакъв случай няма да позволя той да узнае, че съм ви съобщила каквото и да било. Но да се върнем на въпроса за парите.

— Почакай няколко дни. Ще видя какво мога да направя.

На следващата сутрин Чарлс се срещна тайно е Хенри Бенет, барон Арлингтън, който макар че навремето бе приятел на Бъкингам, сега го ненавиждаше. Всъщност херцогът бе останал с твърде малко поддръжници, тъй като не беше от хората, които могат винаги да се държат стабилно при напрежението, което се създаваше от непрекъснатото общуване в двора. Чарлс съобщи на своя държавен секретар съвсем точно онова, което бе научил от лейди Каслмейн, но не спомена името й.

— Според мен — каза той — човекът, от когото го научих, е бил нарочно заблуден. Повече съм склонен да мисля, че Вилиърс е поръчал да направят хороскоп на мен.

Ако някой бе донесъл на Арлингтън главата на херцога, той едва ли щеше да бъде толкова доволен. Сините му очи святкаха, а челюстите му щракнаха, сякаш се затвори някакъв зловещ капан. Той удари с юмрук по масата и извика:

— За бога, Ваше Височество! Та това е държавна измяна!

— Не още, Хари — поправи го кралят. — Но ще бъде, когато имаме доказателства.

— Ще ги имаме, господарю, още преди края на седмицата. Оставете на мен това.

Само след три дни Арлингтън даде на краля необходимите документи. Той незабавно бе задействал всички задкулисни механизми в двореца и след като арестуваха и разпитаха Хейдън, бързо откриха копия от няколко негови писма до Бъкингам и едно от херцога до него. Чарлс, твърде разтревожен от последното предателство от страна на човека, който всъщност бе негов млечен брат, издаде заповед за неговото арестуване. Но херцогът — по това време в Йоркшир — бе предупреден от жена си и напусна замъка малко преди пратениците на краля да пристигнат.

Четири месеца Бъкингам си игра на котка и мишка с войниците на краля и макар че от време на време се носеха слухове, че са го открили и ще го арестуват, винаги хващаха някой друг или пък той успяваше да им се изплъзне в последния момент. Хората започнаха да си подхвърлят пренебрежителни забележки по адрес на шпионите на Негово величество, като винаги ги сравняваха с по-добрата система на тайната полиция по времето на Кромуел. Но всъщност нямаше нищо странно в това, че херцогът винаги успяваше да избяга.

Преди петнадесет години сам кралят пропътува половин Англия, въпреки че бе определена цена за главата му и навсякъде висяха обяви с пълно описание на външността му. Той дори лично бе разговарял с войници на парламентаристите, обсъждайки собствената си личност, след което избяга във Франция. Най-високопоставените благородници посещаваха кръчми и вертепи, без никой да ги разпознае. Всяка дама или благородник можеха да свалят бижутата и скъпите си дрехи и да ходят където поискат маскирани, като единствената опасност бе не че ще ги познаят, а невъзможността да се установи тяхната самоличност, ако се наложеше. А Бъкингам бе доказал способностите си в тази работа. Той можеше така да промени лицето и маниерите си, че дори и най-близките му не можеха да го разпознаят.

Най-сетне дори той се появи в двореца преоблечен в униформата на стража. Беше с къса черна перука, черни вежди и мустаци и носеше мускет. Ботушите му бяха с дебели подметки, за да изглежда по-висок, а дрехата му бе с подплънки на раменете, за да го прави широкоплещест. В коридорите често поставяха стражи, за да предотвратяват евентуален дуел или когато се очакваха неприятни сцени, и затова няколко часа никой не го забеляза. Той се забавляваше да наблюдава кой влиза и излиза от вратата, която водеше към покоите на братовчедка му.

Към обяд се появи и самата Барбара, придружена от Уилсън и няколко придворни дами; след нея вървеше негърче и придържаше шлейфа й, а друго пък носеше маншона й, от който се подаваше киселата физиономия на нейната болонка. Тя мина покрай него, без дори да го забележи, но той привлече вниманието на една от придворните дами и когато й се усмихна, тя отвърна на жеста му. Малко по-късно, когато се връщаха, дамата отново му се усмихна, но този път Барбара също го забеляза. Преди да влезе, тя го изгледа косо, огледа одобрително добре сложеното му (благодарение на подплънките) тяло и многозначително повдигна едната си вежда.

На следващата утрин тя се спря, погледна го замечтано през гъстите си мигли и разпери ветрилото си.

— Ти не беше ли вчера пак тук? Ще се дуелира ли някой?

Той направи учтив поклон и отговори с неузнаваем глас и дори акцент:

— Където и да се намирате, ваша светлост, винаги на някой може да му се завърти главата.

Барбара отметна глава, доволна от думите му.

— О, боже! Колко сте дързък!

— Вашата прелест ме прави смел — отвърна той и сведе поглед към корсажа й, но тя леко го перна с ветрилото си по ръката.

— Безочлива отрепка. Знаете ли, че мога да наредя да ви изхвърлят!

Тя тръсна глава и отмина, но на другата сутрин един прислужник дойде от стаята й. Преведоха го през коридора и после през една врата, която водеше към нейните стаи. До тях се стигаше през друг тесен коридор, добре познат на херцога, защото оттам се влизаше направо в топлата богато обзаведена спалня. Тук го оставиха сам. Барбара си играеше с болонката Джоки, небрежно наметната само с пеньоара си и с коса, свободно падаща на гърба.

Тя вдигна очи, поизправи се и небрежно му махна с ръка за поздрав. Той се поклони и я погледна по-дръзко от всякога, а тя го оглеждаше, сякаш бе расов жребец на изложението в Смитфийлд.

— Добро утро, ваша светлост. Утрото наистина е добро, щом сте ме повикали при вас. — Той отново й се поклони.

— Предполагам си изненадан, че една благородна дама се занимава с такъв като теб, нали?

— Ще съм ви признателен, мадам, ако бих могъл да ви услужа с нещо.

— Хм — промърмори Барбара с ръка върху устните си. В този момент пеньоарът и се разтвори и разкри част от голия й крак. — Може би ще можеш. Да, да, може би. — Изведнъж тя стана по-рязка: — Кажи ми можеш ли да бъдеш дискретен?

— Ваша светлост може напълно да ми се довери.

— Откъде знаеш, че имам намерение да го направя? — извика Барбара, обезпокоена от това, че той така бързо я разбра.

— Моля за извинение, ваша светлост. Не исках да ви обидя, уверявам ви.

— Не мога да ти позволя да ме смяташ за лека жена само защото живея в двореца. Напоследък Уайтхол има твърде лоша репутация, но трябва да знаеш, че съм човек с достойнство.

— Убеден съм в това, мадам.

Барбара се отпусна отново и застана така, че деколтето й откри още малко от прелестите й. — Знаеш ли, ти си изключително красив младеж. Ако ми харесаш, без съмнение ще те повишат.

— Единственото ми желание е да служа на ваша светлост.

— Трябва да знаеш, че по принцип никога не бих обърнала внимание на някой от стражата. Но истината е, че някак странно ме привличаш.

Той отново се поклони.

— Това е повече, отколкото заслужавам, мадам.

— Кое е повече, отколкото заслужаваш, глупчо?

Този път Бъкингам й отговори, без да преправя гласа си:

— Високата оценка на ваша светлост.

— Е… — Но тя не се доизказа, ококори, очи и се втренчи в него. — Я повтори!

— Кое, ваша светлост? — попита войникът.

Тя въздъхна с облекчение.

— Уф! За миг гласът ти дяволски ми заприлича на гласа на един мой познат — когото между другото никак не желая да виждам точно сега.

Бъкингам се отпусна лениво на мускета си. С една ръка се протегна да свали перуката си и попита със собствения си глас:

— Да не би да имате предвид Бъкингамския херцог?

Барбара пребледня, очите й се разшириха от ужас и тя прикри уста с ръка, а с другата посочи към него и извика:

— Джордж! Не може да си ти!

— Аз съм, скъпа. И нито звук, моля те. Това тук — той потупа пушката си — е заредено, а аз не бих искал да те убия точно сега, защото смятам, че все още можеш да ми бъдеш от полза.

— Но какво правиш тук! Та ти си луд! Ако те открият, ще ти отрежат главата.

— Но няма да могат! Щом успях да заблудя собствената си братовчедка, значи никой не би могъл да ме познае. Не си ли съгласна? — Той, изглежда, безкрайно се забавляваше.

— Но какво търсиш тук?

— Нима не помниш? Ти ме повика.

— Ах, ти, нахалник такъв! Ще те убия, дето си правиш такива шеги! Както и да е, аз исках просто да те ядосам. Само се забавлявах…

— Много подходящ начин за прекарване на свободното време за една благородна дама, няма що. Но не съм дошъл тук, за да бъда съблазнен от лейди Каслмейн. Знаеш причината да дойда при теб сега.

— Не заради мен, убедена съм… Нямам пръст в това.

— Само дето си издала тайната на Негово величество.

— Какви ги говориш! Та ти ме измами! Каза ми, че става въпрос за хороскоп на Йорк.

— Даже и една лъжа не може човек да ти каже и да бъде сигурен, че няма да го издадеш. Та на краля му е нужно само едно изречение, за да разбере целия замисъл. — Той поклати глава, сякаш я съжаляваше. — Как може да си толкова глупава. Забрави ли, че си все още в Англия благодарение единствено на мен. Както и да е. Несъмнено сега няма да ти е трудно да откупиш свободата ми. Смятам, че той би простил и много по-тежки провинения от моето, ако разбере, че писмата са изгорени.

— Джордж! — извика тя обезумяла. — Господи, ти няма да му кажеш, нали! Не би могъл да го направиш! О, моля те, скъпи! Ще направя всичко, каквото пожелаеш! Нареди каквото поискаш и аз ще го изпълня. Само, обещай ми, че няма да му казваш.

— Не викай толкова, защото сама ще се издадеш. Много добре тогава. Щом си съгласна, да се споразумеем. Какво ще ми дадеш в замяна на моето мълчание?

— Всичко, Джордж! Всичко, което пожелаеш! Ще ти дам всичко. Ще направя каквото поискаш.

— В момента искам само едно — и то е — да възстановиш честното ми име.

Барбара се свлече на стола като подкосена, изгубила всякаква надежда, а лицето й побеля от страх.

— Но ти знаеш, че това е единственото нещо на света, което не мога да сторя. Никой не би могъл. Дори самата Менет! Всички казват, че си загубен. Благородниците вече се боричкат за имота ти. — О, Джордж, моля те… — Тя започна да плаче, като кършеше ръце.

— Престани! Мразя да ми циврят! Стария Роули може и да те търпи да му се цупиш и да хленчиш, но аз имам по-важни грижи. Знаеш ли, Барбара, ти още имаш влияние над краля. Ако се опиташ, можеш и да го убедиш, че съм невинен. Няма да те уча как. Една жена няма нужда от съвети, за да скалъпи някоя и друга лъжа.

Бъкингам сложи перуката си и взе мускета.

— Ще намеря начин да се свържа с теб — поклони й се той. — Желая ви успех, мадам.

След което херцогът се завъртя на пети, напусна покоите й и двореца. Никой повече не видя широкоплещестия, чернокос мускетар пред вратата на лейди Каслмейн.

XLIX

Амбър продължи да живее в замъка на Алмсбъри и след като се омъжи, защото се надяваше да получи скоро някаква служба в двореца и да се настани там.

Посъветва съпруга си да отиде в Ковънт Гардън, нещо, което той стори, защото бе свикнал да го водят за носа още от люлката. Все пак не бе напълно съгласен с нея. Защото при все че бе позволено и дори се смяташе за благоприлично съпрузи да се мразят помежду си, да си имат любовници, да се карат в обществото и да разпространяват най-груби клевети един за друг, не беше позволено да живеят разделени и да спят в отделни спални. Амбър се развесели много, когато разбра, че бе предизвикала скандал, който раздвижи елегантната част на Лондон.

Съпругът й се казваше Джералд Стенхоуп, а титлата, дадена му от краля, бе граф Данфорт. Той беше точно на двадесет и две години — с една година по-млад от нея — и й се видя непоправим глупак. Свенлив и колеблив, слаб и немощен, живееше в постоянен страх какво ще помисли майка му за всяко нещо, което направи той или жена му. Мама — казваше той — няма да се съгласи с тия отделни жилища, докато най-сетне й съобщи, че тя ще дойде на гости в Лондон.

— Имате ли място, за да я подслоните при себе си? — запита Амбър.

Тя седеше пред своята тоалетка и бе под грижите на един французин фризьор, който бе дошъл наскоро от Париж и чиито услуги жените стръвно си оспорваха. В едно сребърно огледало, което държеше в ръка, Амбър съзерцаваше своя профил, възхищаваше се от чистата линия на челото си, от изящно вирнатия си нос, от леко смръщената извивка на устните си и от своята кръгла брадичка. „Пак съм по-хубава от Франсис Стюарт — помисли си тя доста предизвикателно. — Но добре, че се махна, и то така безславно, че да не може вече да се върне и да ми създава главоболия.“

Джералд изглеждаше нещастен, блед и безличен. Пътуванията из континента не му бяха придали никакво лустро. Умереното образование не му бе дало душевно равновесие, а обичайният разгул с жени и алкохол не бе изтънчил вкуса му. Беше си останал обърканият, колеблив и самотен хлапак и промяната, която бе настъпила в живота му, го бе сварила съвсем неподготвен. Хората наоколо — и жена му, и другите жени и мъже, които ходеха в Уайтхол, бяха толкова самонадеяни, така себични в заниманията си, толкова безучастни към страданията или надеждите на другите човешки същества. Той копнееше за спокойствие и сигурност, каквито не бе имал у дома. Този свят на дворци и кръчми, на театри и публични домове го плашеше и объркваше. Не смееше да покани майка си, да я запознае с жена си, но въпреки това прие вестта за нейното идване с облекчение. Тя не се боеше от никого.

Той извади гребена си и започна да реши лененорусата си перука. Облеклото му поне сега бе от най-изисканото и модерното, което можеше да се достави с пари, при все че неприветливото му телосложение и слабите му нозе не можеха да подчертаят неговата стойност.

— Съвсем не, мадам — каза той на френски.

Всичките му остроумия или опити за такива бяха примесени с френски изрази, точно както жените лепят бенки по лицата си. Джералд постъпваше така, за да е в крак с модата…

— Нали знаете, че имам само три стаи. Няма къде да я подслоня.

Той живееше в „Златният кон“ — предпочитан от младите кавалери пансион, защото съдържателката му имаше много красива и отзивчива дъщеря.

— Е, добре, къде смятате тогава да я настаните? Не ми харесва тая букла, Дюран. Поправете я, моля ви!

Тя продължаваше да се разглежда, сега вече в анфас, като гледаше зъбите, кожата й гладкото червило на устните си.

Джералд повдигна слабите си рамене с движение, което смяташе за парижко.

— О, аз мислех, че ще може да се настани тук!

Амбър захвърли огледалото, което падна върху куп панделки и се счупи.

— Така ли? В никакъв случай! Да не мислите, че къщата на лорд Алмсбъри е семеен пансион? Най-добре ще бъде да пишете на майка си и да я посъветвате изобщо да не си прави труда. За какво иска да дойде в Лондон?

И тя разтърси дясната си ръка, за да звънят гривните й.

— Навярно иска да се види със стари приятели. А освен това, госпожо, нека да ви кажа откровено, тя се учудва, че живеем разделени.

Изплашен от онова, което тя би могла да отговори, той се обърна и прекоси стаята, за да извади от джоба на наметката си една дълга лула. Напълни я и я запали от огъня в камината.

— Боже мой! Съобщете й, че вече не бозаете, а сте женен и способен сам да уреждате своите работи!

Когато забеляза, че пуши, Амбър извика:

— Махайте се с тая мръсотия! Допускате ли, че бих позволила жилището ми да се вмирише! Слезте и поръчайте да приготвят колата! След малко идвам и аз. А ако предпочитате, вървете сам!

Джералд побърза да излезе видимо облекчен, а Амбър продължи да се взира в огледалото със свити вежди, докато господин Дюран, за когото не се допускаше наличието на уши, влагаше цялото си старание в нехаресаната букла.

— Боже мой — измърмори най-сетне Амбър, ядосано, — съществува ли нещо по-глупаво и по-блудкаво от един съпруг?

Тя излезе от стаята и махна на Тенси да я последва и да носи дългия й шлейф, за да не се изцапа преди бала. Дюран заслужаваше напълно трите гвинеи, които му даде — колкото и безсмислена да беше тая цена, — не толкова поради сръчната работа, колкото поради престижа да се ползват неговите услуги. След дълги, сложни ходове Амбър бе успяла да го отнеме от лейди Каслмейн за тази вечер и всички жени на бала щяха да го разберат.

След една седмица Амбър беше в детската стая, дето прекарваше сутрин по един-два часа, за да играе с малкия Брус. В бяла рокличка от лен и дантели, престилчица и с колосана дантелена шапчица, кацнала върху дългите й руси и лъскави коси, Сюзън седеше на пода край тях. Тя вече ставаше царица в детската стая и здраво бе стъпила на врата на децата на Алмсбъри, но нейният брат беше по-упорито същество и отхвърляше тиранията й.

Амбър прекарваше с удоволствие тия няколко часа в детската стая, където беше едничката й връзка с лорд Карлтън. Тези деца бяха и негови, в жилите им течеше неговата кръв, той им бе дал живот. Обичта, която й засвидетелстваха децата, беше до известна степен и негова, техните целувки — също. Това бяха спомени от миналото, всичко, което притежаваше в настоящето и надеждата й за бъдещето.

— Мамо!

Сюзън често прекъсваше играта им, защото, твърде малка, за да вземе участие в нея, смяташе да играе по един или друг начин.

— Какво, съкровище мое?

— Да играем на конче.

— Почакай да свършим тази игра, Сюзън. Нали току-що играхме на конче.

Сюзън сви устни и изгледа косо братчето си. Амбър я забеляза и я стисна в прегръдките си.

— Ах, ти, малка магьоснице!

— Магьосница? Какво е то, мамо?

— Напаст! — отговори отегчен Брус.

Точно тогава в стаята влезе един от слугите.

— Какво има?

— Търсят ви, мадам.

— Кой? Някоя важна особа?

— Струва ми се, съпругът ви и неговата майка.

— Господи! Добре. Благодаря. Кажете им, че идвам.

Слугата излезе и Амбър стана, при все че децата веднага започнаха да протестират.

— Много съжалявам, мили мои! Ако мога, пак ще дойда.

Брус й се поклони.

— Довиждане, мамо. Благодаря, че дойде да ни видиш.

Амбър се наведе и го целуна, след това вдигна Сюзън, която я покри с шумни целувки.

— Ех, Сюзън! Не виждаш ли, че ми смъкна всичката пудра, малка проклетнице?

Целуна я, остави я на пода и излезе, след като им махна сърдечно с ръка. Но усмивката й изчезна веднага щом затвори вратата.

Застанала в хола, тя се питаше ядосана: „За какъв дявол е дошла тая жена?“ Бременността винаги я караше да мисли, че всички злини стават само за да я дразнят. Въздъхна, вдигна рамене и продължи към своя апартамент, който се намираше в другия край на галерията.

Джералд Стенхоуп и майка му бяха седнали върху едно канапе близо до камината в салона на Амбър. Баронесата вдовица бе с гръб към вратата и говореше развълнувано на своя син, който изглеждаше загрижен и неспокоен. Но когато Амбър влезе, баронесата млъкна и като се натъкми, отправи обичайната си очарователна усмивка към снаха си. Но очите й не можаха да скрият изненадата и неодобрението от онова, което видя.

Тя се приближи бавно до тях. Джералд, с вида на човек, който очаква да падне таванът върху главата му, стана, за да представи една на друга свекървата и снахата. Двете жени се прегърнаха предпазливо, сякаш се бояха да не изцапат ръцете и дрехите си. След това се отдръпнаха и се изгледаха, защото никоя не искаше да изпусне най-малката подробност за другата. Джералд само стоеше и преглъщаше, като извади един гребен, за да има с какво да се занимава.

Люсила, лейди Стенхоуп, беше надхвърлила четиридесетте години и имаше пълно и капризно лице, което напомняше на Амбър испанските кучета на краля с обърнати при ъглите бърни, с тресящи се месести бузи. Косите й, някога руси — сега бяха карамелени, но кожата й бе още розова и свежа и имаше силно подчертани гърди. Дрехите й бяха по-демодирани и от тези на жените в провинцията, скъпоценностите й бяха незначителни.

— Моля ви, не обръщайте внимание на моя тоалет — предупреди веднага баронесата. — Това са стари дрипи, които исках да дам вече на моята прислужница, но пътищата са така лоши, че не посмях да облека друго. Боже мой! Една от колите се преобърна и в калта паднаха три от куфарите ми.

— Ужасно! — каза Амбър най-любезно. — Кой знае как жестоко ви е друсала колата. Ще вземете ли нещо подкрепително?

— О, разбира се, мадам. С удоволствие ще изпия чаша чай.

Тя не бе пила никога чай, защото беше много скъп, но бе решена да покаже, че макар да живееше на село, не бе престанала да поддържа връзки с града.

— Ще кажа да донесат. Арнолд! По дяволите! Къде е той? Винаги когато ми потрябва, той прегръща прислужниците и се целува със слугините.

Амбър стана и отиде към вратата.

— Арнолд!

Баронесата я проследи с поглед, в който се четеше едновременно завист и неодобрение.

Тя още не бе успяла да се примири с мисълта, че дните на нейната младост и хубост са безвъзвратно изминали. Най-напред избухна гражданската война. Отначало мъжът й отсъстваше, след това го убиха и тя бе осъдена да прекара най-хубавите си години на село обедняла от налозите и принудена сама да върши по-голямата част от работата на своето домакинство, като жена на прост чифликчия. Годините предателски се изнизаха. До днес не си бе дала сметка дори колко много бяха. Не й се удаде възможност да се омъжи повторно, защото войните оставиха много бедни вдовици, а тя трябваше да отгледа Джералд и неговите две сестри. Дъщерите й имаха късмета да се омъжат за селски благородници. А за Джералд бе решила твърдо, че трябва да търси по-добра партия. Изпрати го да направи една обиколка из материка и му препоръча на връщане да спре в Лондон, за да се опита да привлече вниманието на краля. И той бе успял така, както тя не бе очаквала никога! От едно негово писмо, което бе получила преди месец, узна, че не само кралят го бе въздигнал в херцог, но бе уредил да вземе жена с голямо богатство. Така че той бе сега херцог на Данфорт и младоженец!

Възрадвана безкрайно, тя бе започнала да се приготвя да затвори чифлика Риджуей и да отиде да живее в Лондон. Представяше си как посещава двореца, как всички й се възхищават и й завиждат за дрехите и накитите, за щедрото й гостоприемство, за чара й, и разбира се за красотата. Защото лейди Стенхоуп се бе съветвала със своето огледало и си бе внушила, че макар повечето дами на четиридесет и две да се смята за увехнали, тя все още бе привлекателна и би могла — с нови френски дрехи, панделки, букли и накити — да мине за красива. Дори да се омъжи повторно, ако намери джентълмен по вкуса си. Но едно писмо от лейди Клифърд, което бе пристигнало в разгара на приготовленията, й причини голяма мъка.

Скъпа Люсила — се казваше в писмото, — моля, приемете най-добрите чувства и благопожелания на всички ваши приятели. Едновременно се изненадахме и почувствахме щастливи, задето вашето семейство получи херцогска титла. Разбира се, никой не го е заслужил повече от вас, но на нас, които живеем в Лондон, през последните седем години ни е известно, че в наши дни наградите не винаги се дават на ония, които ги заслужават най-много. Безполезно е да скриваме, че старите порядки се измениха, боя се, към нещо по-лошо.

Всички се зачудихме при вестта за женитбата на Джералд, която бе така внезапна, а що се отнася до мен, аз не знаех дори, че той е в града, и научих това едва когато се ожени за бившата графиня Редклиф. Вие без съмнение знаете, че тя е истинска хубавица, която посещава кралския дворец много често и към която, казват, кралят имал голямо благоволение. Аз отивам рядко в Уайтхол, защото предпочитам обществото на старите си приятели. Младежта и лекомислието превзеха двора и там вече не желаят люде е улегнали обноски. Може би отново ще настъпи време, когато някогашните качества на почтеност у мъжа и на скромност у жената ще бъдат нещо повече от повод за дебелашки шеги и кикот.

Надявам се, ще имам удоволствието да ви видя скоро. Несъмнено вие ще дойдете в Лондон веднага щом като Джералд и неговата съпруга заживеят под един покрив.

Оставам смирена и покорна,

Ваша Маргарет, лейди Клифърд

Ето! Сякаш камък падна в спокойно блато: „Веднага щом като Джералд и неговата съпруга заживеят под един покрив!“ Какво ли искаше да каже лейди Клифърд?

Бяха ли се венчали, без да живеят заедно? Къде живее той? А тя? Като препрочете внимателно писмото, баронесата откри и други зловещи намеци. И реши, че за доброто на сина си трябваше да отиде веднага в Лондон.

И сега тя бе тук, дори в присъствието на тая жена. В нея бушуваха оскърбените й добродетели, но установи, че все пак се чувства притеснена и смутена едновременно. Двадесетте години живот в усамотение, през които бе виждала само децата си, селяните и най-близките съседи, мъчейки се да свърже двата края, колкото да има за храна и дрехи, но и да спести малко, за да прати Джералд в Оксфорд и в чужбина, докато хубостта й повехна, не я бяха подготвили за този миг.

Защото, макар да съзнаваше отлично, че има зад себе си дълга редица от горди предци, докато това създание бе парвеню, излязло от театъра или може би от някое друго, по-лошо място, чувстваше се объркана и изплашена от нейната студена властническа осанка, от нейните тоалети и от надменната й хубост. И най-вече от младостта й. Все пак лейди Стенхоуп бе замесена от по-различно тесто не като свенливия си непохватен син. Тя се усмихна на снаха си и запърха с ветрилото си, сякаш в стаята беше много горещо.

— Така значи, аз имам още една дъщеря. Вие сте много хубава, мила. Джери трябва да се гордее с вас. Уверявам ви, че съм чула вече много да се говори за вас.

— Вече? Но вие току-що сте пристигнали в Лондон?

— О, с писма, мила моя! Лейди Клифърд е една от най-скъпите ми приятелки. Благодарение на нея аз съм осведомена за всичко. Все едно че живея тук. Уверявам ви, че писмата й бяха голяма разтуха за мен през всичките тия години след жестоката загуба на моя съпруг, когато нямах никакво желание да се движа в обществото. О, аз съм в течение на всички клюки тук.

Лейди Стенхоуп се разсмя леко и весело погледна смутения Джери, а после снаха си, чудейки се дали младата жена е достатъчно остроумна да разбере намека й. Но тя или не го бе схванала, или не го бе чула.

— Е, напоследък поне клюките не ни липсват. Единственото, за което не разчитаме на французите — отбеляза Амбър.

Лейди Стенхоуп се изкашля да прочисти гласа си и положи ръка върху ръката на Джералд, обгръщайки го с нежен майчински поглед.

— Колко много се е променил Джери! Не съм го виждала, откакто замина за материка — ще станат две години през юни. Изискан е като млад френски благородник. Е, госпожо, надявам се да сте щастливи в съвместния си живот. Уверена съм, че Джери ще съумее по-добре от всеки европеец да направи една жена щастлива. И за нас, жените, нищо не е по-важно от един щастлив брак, нали, госпожо, при все че някои си правят шеги с него, като го представят за нещо смешно…

Амбър се усмихна и нищо не отговори. В същото време трима слуги внесоха в стаята и поставиха пред нея маса за чай, отрупана със сребро, с чашки от китайски порцелан и малки кристални чаши за бренди, без което чай не се пиеше.

Лейди Стенхоуп се престори на много възхитена.

— Колко хубав е тоя чай! Моля ви, де сте го намерили? Моят чай никога не е бил от такова качество.

— Икономът на лейди Алмсбъри се занимава с това. Мисля, че се доставя от дружеството за Източна Индия.

— Мммм! Чудесно!

Тя отпи една глътка.

— Вероятно скоро ще се настаните в собствен дом заедно с Джери?

Амбър се усмихна над ръба на чашката си и очите й се присвиха блеснали и упорити като на котка.

— Може би ще успеем някой ден да си построим къща, когато намерим работници. Засега всички работници са заети в Сити, където строят кръчми.

— А дотогава какво смятате да правите, мила?

Баронесата изглеждаше невинно учудена.

— О, това не е никак трудно. Ще си останем така, както сме… Много е удобно, нали, сър?

Когато чу, че го заговарят и видя погледите на майка си и жена си втренчени в него, Джералд се сепна и изля малко чай върху нагръдника си.

— Какво? О, да! Мисля, че да. Не е зле, поне засега.

— Глупости, Джералд! — каза рязко майка му. — Но това прави лошо впечатление! Мога да ви кажа съвсем открито, мила моя — продължи тя, като се обърна към Амбър, — само за това говорят!

— Да, говореше се. А сега на мода е изчезването на Франсис Стюарт.

Баронесата започна да се ядосва. Командвала години наред послушен син и добродушни дъщери, тя не бе свикнала да й се противоречи така и се почувства едновременно обидена и раздразнена. Тая безделничка не си даваше сметка, че говори със свекърва си, която имаше известен авторитет и стоеше много по-горе от нея!

— Вие се шегувате, мила. Не е ли нечувано мъжът да живее отделно от жена си? Хората са безмилостни, както много добре знаете. А тоя отделен живот поставя под съмнение честта на двамата, особено честта на жената…

Баронесата говореше раздразнено и накрая дори настръхна от оскърбление.

И Амбър започна да се ядосва. Но като видя нещастния умолителен поглед на Джералд, от съжаление към него се въздържа. Затова остави чашката си и започна да налива бренди.

— Съжалявам много, че не ви се нрави този начин на живот, госпожо, но щом той задоволява и двама ни… Не виждам защо трябва да го променяме!

Баронесата искаше да възрази, но влезе лейди Алмсбъри и й попречи. Амбър представи двете жени една на друга, а майката на Джералд прегърна и целуна по устата новата си познайница, за да покаже каква чест е за нея да поздрави една обикновена и добра жена и какво заслужава една нахалница, макар да й е снаха.

— Научих, че сте пристигнали, госпожо — каза Емили, седна до камината и взе чашата чай, който й поднесе Амбър. — Исках да ви поздравя с добре дошли. Вероятно Лондон ви се вижда скръбно променен.

— Да, госпожо — отговори живо Стенхоуп. — Съвсем не изглеждаше така последния път, когато бях тук — през четиридесет и трета.

— Лондон е в окаяно положение, но има хубави проекти за възстановяването му и вече са започнали да строят отново в различните квартали на Сити. Казват, че един ден щял да се издигне отново, по-величествен отпреди, при все че на всички ни е тъжно да гледаме как старият Лондон си отива. Пътувахте ли добре?

— О, съвсем не! Нямах това щастие. Тъкмо казвах на графинята, че не посмях да облека хубава рокля, за да не я съсипя. Но не съм виждала Джери от две години и зная, че той за нищо на света няма да напусне Лондон толкова скоро след женитбата си, та затова въпреки всичко дойдох.

— Добре сте направили. Но къде се подслонихте? След пожара е трудно да се намери квартира в Лондон. Ако не сте се настанили вече някъде, моят съпруг и аз ще бъдем много щастливи да приемете нашата покана. Останете да ни гостувате, колкото желаете.

„Добре се наредихме! — си каза недоволна Амбър. — Потрябвала ми е тая бъбрива кранта!“

Лейди Стенхоуп никак не се поколеба.

— О, колко сте любезни, особено вие, графиньо! Току-що съм пристигнала, и още не бяхме помислили къде ще се настаня. С благодарност приемам поканата ви и с удоволствие ще остана няколко дни у вас!

Амбър допи своето бренди и стана.

— Моля да ме извините, госпожо. Чакат ме в двореца преди обяд и трябва да се преоблека.

Лейди Стенхоуп се обърна към сина си:

— В такъв случай и вие отивате, Джери? Вървете, момче! Младият мъж предпочита естествено да бъде с жена си вместо с майка си!

Амбър погледна предупредително Джералд, който побърза да отговори:

— Но аз съм поканен с няколко господа на обяд при Локет и трябва да вървя вече.

— Поканен на обяд без жена си? Боже мой! Какво време доживяхме!

— Такава е модата, госпожо. Вече не е прието мъжът и жената да бъдат все заедно. Никой не ги уважава в такива случаи.

Той се обърна към Амбър и й се поклони с всичкото изящество, на което беше способен:

— Ваш слуга, графиньо!

— Ваша робиня, господине!

Тя също му се поклони развеселена и малко изненадана, че той бе намерил смелост да предизвика по тоя начин майка си.

Джералд поздрави лейди Алмсбъри и майка си и излезе бързо от стаята. В същото време лейди Стенхоуп се питаше дали да го остави на мира засега, или да му каже какво мисли за подобно поведение… На излизане от стаята Амбър я чу да казва:

— Боже мой! Как се е променил! Съвсем съвременен младеж, наистина!

Беше почти полунощ, когато Амбър се прибра от Уайтхол пребита от умора и с единственото безкрайно желание — да си легне. Да прекара в двореца цели дванадесет часа за нея беше голямо усилие, особено поради бременността й. Трябваше да бъде винаги подвижна и весела и да не се отпуска нито за миг. Сега чувстваше нервни спазми в тила си, мускулите на нозете й се свиваха мъчително. Цялата трепереше.

Бе започнала да се качва по стълбата, когато Алмсбъри изскочи от една осветена стая, чиято врата се отваряше към хола.

— Амбър! — провикна се той. — Мислех, че няма да се върнете никога!

— И аз бях загубила вече надежда. Играеха тия проклети марионетки и трябваше да представят четири пъти „Ромео и Жулиета“, за да мирясат най-после всички!

— Чака ви голяма изненада!

Той бе застанал точно под нея върху стъпалата и се смееше.

— Отгатнете кой е тук!

Амбър вдигна рамене съвсем безучастна.

— Откъде да зная?

Но погледна над главата му и видя пред вратата на стаята един силует — мъж с черни коси, крито й се усмихваше. Амбър ахна:

— Брус!

Видя го, че се втурва към нея. След това Алмсбъри я подхвана, защото тя загуби съзнание, свличайки се безпомощно.

L

Лъчите на слабото априлско слънце минаваха през стъклата на затворените прозорци и образуваха светли петна по голия паркет. Блестяха върху шпорите на чифт мъжки ботуши, играеха върху светлосините щраусови пера, които украсяваха широкопола шапка, светеха върху златната дръжка на една шпага — всички тия неща, струпани близо до голямото легло с балдахин, в което лежеше Амбър, потънала в пух и вече готова да се събуди. Тя бавно протегна ръка в празното легло, а по лицето й преминаха обърканост и неясна тревога. Отвори очи, видя, че е сама, и се изправи с изплашен вик:

— Брус!

Той дръпна завесите на леглото и се появи засмян. Беше само по панталон, без риза и перука и вероятно се бе бръснал, защото изтриваше лицето си.

— Какво има, мила?

— О, благодаря на бога! Боях се да не сте заминали или пък да съм сънувала, че сте тук. Но вие сте това, нали? Вие стоите пред мен? О, Брус, вълшебно е, че се върнахте!

Тя му протегна ръка с весела усмивка и със светнали очи.

— Елате тук, мили мой! Искам да ви докосна…

Брус седна до нея и Амбър го погали по лицето, сякаш не вярваше, че е до нея.

— Хубав сте! По-хубав от всякога!

Ръцете й се плъзнаха по силните му рамене и развитите му гърди, притиснаха топлата и изгоряла от слънцето плът. После очите й срещнаха неговия втренчен поглед.

— Амбър…

— Да?

Устните им се сляха в силна и жадна целувка. Изведнъж тя започна да плаче и го заудря с юмруци страстно, настойчиво. Той я отблъсна върху леглото и ръцете й се сплетоха около шията му. След като бурята утихна, Брус отпусна глава върху гърдите й. Сега вече и двамата лежаха спокойно и удовлетворени. Амбър милваше нежно гъстата му черна коса.

Накрая той се раздвижи и стана. Амбър отвори очи и се усмихна полузаспала.

— Елате, скъпи! Легнете до мене!

Брус се наведе и я целуна по устните.

— Не мога, защото Алмсбъри ме чака.

— Какво от това? Нека чака.

Той поклати глава.

— Отиваме в Уайтхол. Негово величество иска да ме види. Може би ще видя и вас там по-късно.

Брус млъкна и я загледа.

— Чух, че вече сте графиня и повторно омъжена!

Амбър се обърна истински зачудена: „Повторно омъжена! Боже мой — помисли си тя, — но това е вярно!“ Когато Джералд не се мяркаше пред очите й, тя съвсем забравяше за съществуването му!

Брус се усмихна.

— Какво има, мила? Нима сте забравили за кого? Алмсбъри твърди, че се казва Стенхоуп — смятам, няма грешка, — а негов предшественик е бил…

— О, Брус! Не се подигравайте с мене. Никога нямаше да се омъжа за него, ако знаех, че ще се върнете. Мразя го! Презирам го! Той е един недодялан простак, глупак, идиот. Омъжих се за него единствено…

Тя спря и бързо се поправи:

— Не зная защо се омъжих за него! Не зная защо изобщо се омъжих! Винаги съм искала да се омъжа единствено за вас, Брус! О, скъпи мой, ние щяхме да бъдем толкова щастливи заедно само ако вие…

Амбър забеляза, че изражението на Брус се измени, сякаш искаше да я накара да замълчи. Тя го изгледа обзета от някогашния си страх и му каза съвсем тихо, поклащайки глава:

— Вие сте женен, нали?

Брус пое дълбоко въздух.

— Да, ожених се!

Да, това се бе случило вече! Най-после тя чу думата, от която се бе бояла цели седем години. И сега й се струваше, че за тях двамата то бе неизбежно като смъртта. Немощна от болка, тя само го гледаше. Брус седна на един стол, и започна да си връзва обувките. След това облегна лакти, върху коленете си и остана така, мълчалив. Накрая обърна очи към нея.

— Много съжалявам, Амбър — каза Брус нежно.

— Съжалявате, че сте се оженили?

— Съжалявам, че ви наскърбих.

— Кога се оженихте? Аз смятах…

— През февруари стана година. Веднага след като се върнах в Ямайка.

— Значи вие сте били вече решили да се ожените, когато ме напуснахте? Вие…

— Не — прекъсна я Брус. — Тогава нямах такова намерение. Жена си срещнах за пръв път в деня, когато пристигнах в Ямайка. Ние се венчахме след един месец.

— След месец — пошепна Амбър, готова да припадне. — О, боже мой!

— Но, скъпа Амбър, аз никога не съм ви лъгал, нали? Още в началото ви предупреждавах, че един ден все ще се оженя…

— Да, но тъй бързо! — възрази тя глухо, без никакво основание готова да заплаче.

После изведнъж вдигна глава и го погледна с известна злоба.

— Каква е тя? Някоя черна хубавица, която…

Лицето на Брус стана строго.

— Тя е англичанка. Баща й е граф, който отишъл там след войната. Има плантация за захарна тръстика.

Брус се изправи, за да се дооблече.

— Вероятно е богата?

— Да, доста.

— И хубава?

— Да, смятам.

Амбър помълча и пак:

— Обичаш ли я?

Брус се обърна, изгледа я някак странно, с полузатворени очи. И не отговори веднага. После каза тихо:

— Да, обичам я!

Амбър грабна пеньоара си, намъкна го, скочи от леглото и произнесе думите, които би казала всяка друга придворна дама в подобно положение:

— Е, вървете по дяволите, Брус Карлтън! Как няма друг мъж в Англия, който се жени по любов?

Но слоят лустро беше много тънък и се пръсна при силния натиск. Амбър избухна най-неочаквано.

— Мразя я — извика тя, забравила се от ярост. — Презирам я! Къде е сега?

— В Ямайка. Роди през ноември и не можа да дойде с мен.

— Изглежда, много ви обича!

Брус не отговори на тоя сарказъм и тя добави буйно:

— Значи — ето ви оженен за лейди и вече има кой да възпитава сополанчетата ви, чиито прадеди две хиляди години не са си мръднали задниците от Камарата на лордовете! Моите поздравления, лорд Карлтън! Какво нещастие щеше да бъде, ако бяхте принуден да поверите възпитанието на децата си на някое нормално, обикновено същество.

Брус я гледаше с известно безпокойство и съчувствие. Държеше шапката си в ръка.

— Трябва да вървя, Амбър. Закъснял съм вече с половин час.

Тя го погледна бързо и обърна глава, сякаш чакаше да й се извини. После, без да иска, го погледна как прекосява стаята с оня добре познат ход, съдържащ като че ли по малко от всичко, което обичаше у него.

— Брус! — извика тя неочаквано.

Брус спря и бавно се обърна.

— Не ме интересува дали сте женен! Никога няма да се откажа от вас, никога, докато съм жива, чувате ли! Вие ми принадлежите толкова, колкото и на нея! Тя никога няма да ви има целия!

Тя тръгна към него, но Брус излезе от стаята и затвори тихо вратата. Амбър спря с едната ръка протегната напред, а другата на гърлото, за да сподави риданията си.

— Брус! — повтори тя.

Тогава уморена се обърна, върна се при леглото, изгледа го за миг и се отпусна на колене.

— Отиде си! — пошепна тя. — Отиде си… Няма да се върне.

През първите две седмици на престоя му Амбър виждаше лорд Карлтън, но много рядко. Той беше зает на пристанището, където се срещаше с търговци, за да продаде тютюна, който бе докарал, и за да сключи нови сделки. Правеше покупки за себе си и за сметка на други плантатори. Ходеше в Уайтхол, за да се среща с краля, защото искаше да получи нова концесия от двадесет хиляди акра, за да има всичко тридесет хиляди. Но не посещаваше салоните и не ходеше на театър.

По внушение на Амбър лейди Алмсбъри му беше дала апартамент близо до нейния и при все че той не й бе казал нищо за следващата нощ — защото мислеше, че мъжът й ще бъде при нея, — тя почука на вратата, щом разбра, че се е върнал. След това се срещаха всяка нощ. Брус знаеше положително, че тя се връща понякога много късно, защото оставаше в двореца с краля, но никога не намекваше за това, а случайните й връзки със съпруга й го забавляваха, но и за тях не отронваше дума.

Не на същото мнение обаче беше майката на Джералд.

През тия две седмици Амбър я забеляза един или два пъти в Уайтхол и тръгваше в друга посока, за да не я срещне. Но вдовстващата баронеса изглеждаше много заета и Нан твърдеше, че тя е в непрекъснати спорове с коафьори, бижутери, търговци на бельо и шивачи, както и с десетина други доставчици на разни неща, така че стаята й биваше винаги пълна с атлази, кадифета, тафта, дантели, панделки и копринени платове.

„Какво я е прихванало? — се питаше Амбър. — Тя няма нито пукната пара! Откъде намира толкова пари?“

Но като се замисли, се сети каква е работата. Старата вещица пилееше нейните пари. Ако не беше така погълната от Брус и интересите си в двора, тя би дала на баронесата да разбере как се пръскат така лудо пари. Но при това положение предпочете да остави нещата така, за да има мир. „Някой ден съвсем скоро — си обещаваше тя — ще й оскубя перушината!“ Но лейди Стенхоуп я превари.

Амбър не ставаше никога преди девет часа сутринта, защото се връщаше късно от двореца, а Брус си отиваше много по-рано. Изпиваше бавно чаша шоколад, обличаше пеньоара си и отиваше, да види децата. От десет часа до обяд се обличаше. Всичкото това време й беше необходимо, защото да си направи лицето, да я срешат и да се облече, не беше лесна работа, а освен това приемаше много от галантеристите, бижутерите и парфюмерите, които се тълпяха в преддверията на аристократите. Тя не затваряше вратите си за никого от тях.

Обичаше техния шум и глъч и чувството на важност, което изпитваше, окръжена от техните молби. А обичаше също и да купува. Щом платът беше хубав, винаги си поръчваше нова рокля, или някоя огърлица, или гривна й се виждаше особена, екстравагантна, винаги й намираше място върху себе си; стига да идваше от далечни страни и да беше нещо рядко или просто ако й хрумнеше, не отказваше да купи някоя ваза, маса или огледало в златна рамка. Нейното прахосничество беше добре известно на търговците и преди обяд апартаментът й заприличваше на Лондонската борса.

Тъкмо така бе заета една сутрин, когато лакеят й съобщи:

— Госпожа баронеса Стенхоуп желае да ви види.

Амбър изохка и вдигна очи нагоре.

— Гръм и мълнии! — пошепна тя и се обърна точно когато баронесата влизаше.

Тя отвори широко очи от смайване и й трябваше малко време, докато се съвземе, за да посрещне свекърва си.

Люсила беше почти неузнаваема! Косите й, също така изрусени, като косите на Сюзън, бяха накъдрени според изискванията на последната мода, украсени с панделки, цветя и бисери. Лицето й беше нарисувано като лицето на някоя китайска кукла и страните й изглеждаха твърди и кръгли очевидно само благодарение на някоя хитрина от изкуството за разхубавяване. Роклята й — от бисерносив атлаз върху морава фуста — изглеждаше дело на някоя сръчна френска ръка, а корсетът, който носеше отдолу, бе вдигнал високо гърдите й. Носеше огърлица от перли, обици от диаманти, няколко гривни на ръцете и по три пръстена върху пръстите на всяка ръка. Всички тия скъпоценности имаха особен блясък и изглеждаха едновременно прости и скъпи. Само за две седмици лейди Стенхоуп се бе изменила, станала бе голяма дама по всички изисквания на модата, много изящна, вече малко зряла, но, общо взето, все пак още доста привлекателна.

„Боже мой! — си каза Амбър. — Я я виж дъртофелницата.“

Двете жени размениха условната целувка. Лейди Стенхоуп бе забелязала изненадата, която се бе изписала върху лицето на Амбър, и я гледаше тържествуваща, сякаш вече бе неин ред да й се възхищават. След като мина първата изненада, Амбър с ужас си помисли, че всичко това е било постигнато само с нейни пари! Тя знаеше добре, че семейството Стенхоуп бе изгубило своя единствен и слаб източник от приходи, когато доходната им къща бе изгоряла по време на пожара в Лондон.

— Вярвам, че ще извините моята неучтивост — каза Люсила. — Щях да дойда по-рано, но бях страшно заета! — И млъкна задъхана, да си повее с ветрилото.

Макар да мислеше, че бе прочела завист в погледа на снаха си, тя скоро разбра, че въпреки всички украси, въпреки боядисаните коси и изкуствените букли тя нямаше никога вече да изглежда на двадесет и две години и че годините между тия две възрасти бяха за нея дълги и усилни.

— О, аз трябваше да ви посетя, госпожо — запротестира Амбър учтиво, като се мъчеше да събере наум лирите стерлинги, които носеше върху себе си лейди Стенхоуп. И колкото повече се покачваше техният брой, толкова повече се ядосваше тя. Но се засмя и я покани да седне, докато самата тя довърши тоалета си. А когато лейди Стенхоуп забеляза един топ синьо кадифе, Амбър побърза да отпрати търговците.

— Елате утре в моя апартамент — каза Люсила, като му махна с ръка, а човекът прибра плата и си тръгна с другите.

Амбър седна, за да прикрепи бенките на лицето си, докато Люсила дишаше тежко, защото очевидно не се чувстваше много добре в стегнат корсет.

— Боже мой! — въздъхна баронесата, кръстоса нозете си и наклони глава да ги съзерцава. — Не можете да си представите колко много бях заета през тия петнадесет дни! Имам много приятели в Лондон и, знаете ли, всички искат да ме видят едновременно! Просто да се отчае човек! Ужасно ме дърпаха на всички страни! Едва можах да видя Джери! Кажете ми как се чувства скъпото ми момче?

— Много добре, предполагам, госпожо — отговори Амбър вече толкова ядосана, че нейните пари, спечелени така мъчно, отиваха за украсата на тая стара жена, че не обърна внимание, на онова, което тя й говори.

После стана, прекоси стаята и мина зад един великолепен китайски параван от син лак, като направи знак на една от прислужниците си да й донесе роклята. „Господин Куче“ (така беше името му) любопитно душеше обувките на Люсила и от време на време джавкаше, без да се плаши от нейните възмутени погледи. Виждаха се само главата и раменете на Амбър и когато тя се обръщаше с гръб, Люсила я изглеждаше неодобрително със свити вежди. Но когато срещна погледа й, каза й смутено усмихната:

— Защо не виждам никога Джери сутрин тук? У дома сутрин първата му работа винаги беше да дойде при мене, за да ме поздрави. Той беше винаги едно внимателно момче. Вероятно излиза много рано?

Говореше бързо й гледаше втренчено Амбър, сякаш очакваше, че тя ще й разправи някаква лъжа.

— О, доколкото си спомням — отговори Амбър, като издишваше дълбоко, докато прислужницата стягаше връзките на корсета й, — той не се е вестявал тук от деня на вашето идване.

— Какво? — се провикна лейди Стенхоуп уплашена, сякаш й бяха съобщили, че нейният син е арестуван като негодник. — Нима не спи с вас?

— По-стегнато — каза Амбър на прислужницата.

Тя ставаше все по-широка, но се мъчеше да скрива бременността си, колкото е възможно по-продължително време. Защото тя мразеше да се вижда обезобразена в продължение на месеци, но сега повече от всеки друг път. Брус беше тук и тя искаше да се явява пред него в най-добрия вид. След това отговори разсеяно:

— О, да, понякога.

Действително това събитие се бе случвало три пътя и Амбър се бе съгласила само защото кралят се надяваше Стенхоуп да повярва, че детето е негово.

— Така значи! — Лейди Стенхоуп започна да си вее по-силно от всякога. Тя се изчерви както винаги, когато биваше нервна, притеснена или ядосана. — Никога не съм чувала подобно нещо! Мъж да не спи с жена си! Но това е… това е безнравствено! Аз ще говоря с него, мила моя! Ще се погрижа да не ви пренебрегва вече…

Амбър й се усмихна леко развеселена над паравана, после се наведе, за да подреди фустите си.

— Не си правете труда, госпожо. Графът и аз сме много доволни от тоя ред. Младите мъже сега са твърде заети, както знаете. Те ходят на театър и в кръчмите, пият до среднощ и после бродят до късно из улиците. Това им заема доста от времето, уверявам ви.

— Но Джери не харесва такъв живот. Зная положително това! Той е добро и скромно момче. И ако не идва тук, то е вероятно защото смята, че не е желан!

Амбър се обърна живо и погледна хладно свекърва си, с омраза в ъгълчетата на полуприсвитите си очи.

— Не мога да разбера кое е могло да му даде повод да мисли така. Колко е часът, Нан?

— Почти дванадесет и половина, ваше благородие.

— О, боже мой!

Амбър излезе иззад паравана напълно облечена. Една от прислужниците й подаде ветрилото и маншона, докато друга слагаше наметката й върху раменете. Взе ръкавиците си и започна да ги поставя.

— В един часа имам среща с господин Лили. Моля вя да ме извините, госпожо. Господин Лили е толкова зает, че не може да чака никого. Ако закъснея, ще загубя реда си, а портретът ми е едва наполовина готов.

Лейди Стенхоуп стана.

— И аз излизам. Поканена съм на обяд при лейди Клифърд и след това ще ходим на театър.

Двете излязоха заедно, последвани от Нан, Тенси и „Господин Куче“. Люсила погледна косо снаха си.

— Вероятно знаете, че и лорд Карлтън е гост на Алмсбъри?

Амбър я изгледа внимателно. Какво искаше да каже старата клюкарка? Дали бе чула нещо за тях? Те внимаваха да са дискретни, бяха влизали и излизали всеки през своята врата, преструвайки се в обществото, че почти не се познават. С разтуптяно сърце Амбър отговори уж безразлично:

— А, да, зная. Той бил един от старите приятели на графа.

— О, намирам, че е пленителен! Казват, че всички придворни дами са влюбени в него! Не сте ли чули такова нещо? Дори твърдят, че бил един от любовниците на лейди Каслмейн… Но, разбира се, това се твърди за всички жени…

Бъбреше, както винаги, без да знае кога да спре. Но Амбър изпита само облекчение. Тя очевидно не знаеше нищо, а само искаше да си чеше езика.

— Помислете си само какъв изпълнен с приключения живот е водил! Бил е наемен войник, морски пират, а сега плантатор! Чух, че е един от най-богатите мъже в Англия и естествено, семейството му е едно от най-добрите! Нали знаете, че Марджъри Брус е била майка на първия Стюарт, крал на Шотландия, а той произхожда от това семейство. Казват, че жена му била чудна хубавица.

— Всяка жена може да бъде хубава, щом има десет хиляди лири! — отвърна буйно Амбър.

— Може би — съгласи се Люсила. — Във всеки случай Карлтън е хубав мъж. Такъв е моят идеал за истински мъж!

Амбър й се поклони.

— Довиждане, госпожо.

И бързо се отдалечи побесняла, гневна и засегната. „О, не мога да го понеса! — си каза тя. — Не мога да се помиря с мисълта, че е женен за друга! Мразя я! Мразя я! Мразя! Искам да умре! — Спря, за да си поеме дъх. — Може би ще умре. — Със светнали очи продължи да върви. — Може би ще умре там, в тая проклета страна с всичките й болести. Може би…“

Съвсем бе забравила, че е сърдита на баронесата, задето пръска нейни пари.

Следващата нощ Брус и тя се връщаха заедно от Уайтхол. Тъй като бе свършил най-важната част от своята работа, Брус отиваше вечер в двореца, за да играе и приказва. Двамата се изкачваха по стълбата, разговаряха и се смееха за случилото се с Бъкингам. Говореше се, че Бъкингам бил задържан, защото нарушил наредбите за нощното спокойствие, затворен и после пак освободен, без да бъде познат. Когато стигнаха пред жилищата си, те се разделиха.

— Не бива, мили! — пошепна Амбър.

Весела и доволна, тя влезе в салона, но едва не извика от изненада, когато видя Джералд и майка му да седят пред камината.

— Е? — И затръшна вратата.

Джералд стана. Той изглеждаше много нещастен и Амбър веднага разбра кой бе наредил това късно посещение при нея. Баронесата я погледна мечтателно, изправи се и направи нещо като поклон. Амбър не я поздрави и продължаваше да гледа ту единия, ту другия.

— Съвсем не предполагах, че ще ви намеря тук! — каза тя на Джералд, който се изкашля и пъхна пръст зад високата връзка, която стягаше шията му.

Опита се да се усмихне, но лицето му направо се сгърчи от нервна тръпка.

— Дойдох да побъбря с Джери, докато ви чакаше — побърза да обясни майката. — Отивам си и ви оставям заедно, деца! Ваша робиня, госпожо! Лека нощ, скъпи Джери!

И тя го потупа по ръката насърчително, когато той послушно я целуваше.

После баронесата излезе с тържествуваща усмивчица. Амбър дори не се обърна. Погледът й беше отново втренчен в Джералд.

— Е? — повтори тя и се доближи до камината, за да стопли ръцете си.

— Е, какво? — отвърна Джералд. — Ето ме! Най-после. — Той внезапно изправи рамене и се обърна към нея: — Не трябва ли да бъда тук? Аз съм ваш съпруг, госпожо!

Джералд повтаряше урока си.

— Разбира се — съгласи се Амбър. — Защо не?

И съвсем неочаквано притисна стомаха си и се отпусна върху едно кресло с лек стон.

Джералд се сепна:

— Боже мой, какво ви е госпожо? Не се ли чувствате добре?

Той се обърна готов да избяга.

— Отивам да повикам лекар.

Но Амбър го спря:

— Не, Джералд, нищо ми няма. Мисля, че съм бременна. Но не исках да ви кажа, преди да се убедя.

Джералд изглеждаше очарован, смаян, сякаш това нещо не се бе случвало на нито един мъж преди него.

— Вече? Боже мой, не мога да повярвам! Истина е, нали?

Той се бе зачудил толкова много, че бе забравил да се преструва, и сега беше само един честен, доволен и изплашен млад провинциалист.

Всичко, което вършеше Джералд, забавляваше много Амбър. Тя продължаваше да смята съпруга си за кръгъл глупак.

— Надявам се, че е истина, милорд. Но вие знаете какво чувства жената в подобно състояние, нали?

— О, не, не зная! Никога не съм мислил за това. По-добре ли ви е сега? Трябва ли ви нещо? Да ви донеса възглавница за главата?

— Не, Джералд, благодаря. Имам нужда само от едно — да бъда сама. Аз… нека бъда откровена — бих желала по-скоро да спя сама. Ако, разбира се, вие не виждате някое неудобство в това…

— О, разбира се, госпожо! Не знаех. Не си давах сметка. Много съжалявам!

Джералд беше готов да си отиде.

— Имате ли нужда от нещо? Мога ли да ви бъда полезен с нещо?

— Благодаря, Джералд. Ще ви държа в течение…

— А мога ли да идвам понякога, ей тъй, за да научавам как сте?

— Но, разбира се, милорд. Когато обичате. Лека нощ.

Джералд все се колебаеше и очевидно търсеше да каже нещо особено, нещо подходящо за случая. Но понеже не можа да измисли нищо, повтори смутено усмихнат:

— Лека нощ!

И си отиде.

Амбър поклати глава, сви презрително устни, стана и влезе в спалнята си. Нан я запита с поглед, тя й отговори със знаци, двете прихнаха да се смеят и веднага започнаха да бъбрят.

Когато Брус потропа и влезе, намери Амбър още несъблечена — по риза, с корсет и прозрачна фуста от дантела. Той бе махнал наметката, перуката, сакото и шпагата си. Бялата му риза бе разгърдена.

— Още не сте се съблекли? — усмихна се Брус. — А аз написах две писма.

Брус отиде до масата и си наля бренди с вода в една голяма чаша.

— Винаги съм си казвал, че жените биха спечелили поне пет, години от живота си, ако се обличаха малко по-просто.

— Че защо са ни? — попита Нан и тримата се разсмяха.

Нан разплете косите на Амбър — истинската дама никога не би докоснала сама своите коси — и си отиде заедно с Тенси и кучето. Амбър беше пред тоалетката и сваляше огърлицата си, когато видя ръцете и раменете на Брус в огледалото. Зелените му очи я наблюдаваха, той се наведе, вдигна косите на тила й и я целуна. Амбър въздъхна и затвори очи.

Брус остави чашата върху масата, хвана Амбър за ръка и я накара да се обърне.

— О, Брус! — въздъхна тя. — Колко много ви обичам, Брус!

Той я обгърна с ръце и те се притиснаха силно, устремени един към друг. Зачудена, Амбър почувства, че устните на Брус се отделят от нейните, и видя, че той гледа към вратата. Той бавно я пусна и тя бавно се обърна. Блед като мъртвец, с широко отворена уста, до вратата стоеше Джералд!

— О! — извика Амбър и в очите й засвяткаха гневни пламъчета: — Как посмяхте да се вмъкнете по тоя начин тук? За да шпионирате? Проклет нахалник! Куче!

И с внезапно движение грабна от тоалетката една сребърна кутия за бенки и я хвърли срещу него, но Джералд отскочи и кутията се удари в рамката на вратата. Брус наблюдаваше съпруга на Амбър с изненада, която скоро се превърна в нещо като състрадание, когато видя изплашения и покъртителен вид на горкото момче.

Амбър забърза към него, като викаше гневно и стискаше заплашително пестници.

— Как смеете да влизате така в моя дом! Ще наредя да ви набият, че да ме помните!

Джералд отстъпи й ударът го засегна по рамото. Жълто-зелен и съвсем отчаян, той едва промълви:

— За бога, госпожо! Съвсем не подозирах, не знаех че…

— Не ме лъжи, нещастнико. Ще ти дам да разбереш.

— Амбър, чакайте! — намеси се Брус. — Защо не го оставяте да обясни? Очевидно се касае за някакво недоразумение.

Джералд го погледна с благодарност, но явно се боеше от жената, която го заплашваше пламнала от ярост.

— Майка ми беше още в хола. И когато ме видя, че си отивам, каза да се върна.

Амбър отвори уста. Но преди да заговори, обърна се да разбере какво мисли Брус. Той беше много сериозен, но в очите му бляскаха весели пламъчета, при все че изпитваше силно съчувствие към тоя нещастен млад съпруг, чийто дълг сега беше да го извика на дуел. Честта не допускаше друго поведение. Все пак изглеждаше много смешно да си представи как малкият, слабичък, свенлив и свит като момиче Джералд Стенхоуп, който беше цяла глава по-нисък от него, ще се дуелира с мъж, владеещ съвършено бойните изкуства.

Брус пристъпи, поклони се свободно пред момчето и каза:

— Господине, много съжалявам, че имате основание да се съмнявате в подбудите на моето поведение към жена ви. Извинявам се пред вас и се надявам, че няма да ме осъдите строго.

Джералд се почувства така облекчен, както не би се почувствал и осъден на смърт престъпник, когото свалят от въжето, защото е бил помилван. Той се поклони на свой ред:

— Уверявам ви, господине, аз съм светски човек и зная много добре, че привидното често е измамно. Приемам вашето извинение, господине, и се надявам, че ще се срещнем пак при по-приятни обстоятелства. А сега, госпожо, ако бъдете добра да ми посочите пътя, ще си отида през черния вход.

Амбър го изгледа смаяна. Сили небесни! Тоя нещастен глупак не мислеше и да се бие! Отиваше си и оставяше жена си на любовника й! Гневът й веднага изчезна и тя почувства безкрайно презрение. Повдигна фустата си и му се поклони:

— Оттук, господине!

Премина стаята и отвори една врата, която водеше към стръмна стълба. Преди да излезе, Джералд се поклони пак много коректно първо пред нея, след това пред Брус, но Амбър забеляза, че устните му трепереха готови за плач. Затвори вратата и се обърна към Брус с усмивка на презрение, каквото очакваше да срещне и на неговите устни.

Но Брус се усмихваше с някакъв странен блясък в очите. Какво значеше това? Укор за нея, състрадание към момъка, който си бе отишъл, или подигравка за тримата? Тя се разтревожи и за миг се почувства загубена, самотна, обвеяна от хлад. Но докато тя го гледаше, неговият израз се промени, той махна с ръка, вдигна рамене и я прегърна пак.

— Хайде! — успокои я Брус. — И той може да носи чифт рога така изящно, както който и да е мъж в света!

LI

Лондон бе станал истеричен като малокръвно момиче. През последните няколко години се бяха случили премного вълнуващи и трагични, премного шумни и смайващи събития. Затова градът не се чувстваше добре, беше неспокоен, постоянно тревожен и изплашен. Никое предричане за бъдещето не бе достатъчно мрачно, никоя възможност достатъчно невероятна, всичко можеше да се случи и сигурно щеше да се случи.

Новата година бе започнала сред отчаяние, с хиляди мъже, жени и деца, които нямаха подслон и живееха в жалки колиби, покрити с намазана с катран мукава, съградени набързо върху местата на някогашните им жилища. Или пък бяха струпани в няколко спасени от пожара улици, където бяха принудени да плащат огромни наеми. През тая прекалено студена и сурова зима въглищата бяха толкова скъпи, че много лондончани не можеха да си доставят ни една буца. Голяма част от населението смяташе — с привидно основание, — че Лондон няма да бъде възстановен, и беше изгубило вяра в настоящето и надежда в бъдещето.

Сякаш някаква лоша звезда бе изгряла над Англия.

Държавният дълг бе по-голям от всякога и правителството беше пред банкрут. Войната, започнала с толкова надежди, беше станала омразна, защото не беше успешна и в съзнанието на народа се свързваше с големите нещастия от последните две години. Моряците от кралската флота се бяха разбунтували, в двора на министерството на флотата лежаха мъже, които умираха от глад. Парламентът бе отказал кредитите, необходими, за да може тази година флотата да се приготви и излезе в открито море срещу врага, и търговците не желаеха пак да въоръжават своите кораби, без да им се плати в брой. Затова министерският съвет беше решил — против изказаното от Чарлс, Албермал и принц Рупърт мнение — флотата да бъде разоръжена и да се държи на започнатите вече преговори за мир.

Но в двора не се тревожеха никак за тези неща. Въпреки че държавните финанси се намираха в отчаяно положение, повече от всякога имаше богатства, съсредоточени в ръцете на отделни лица. Всеки човек с предприемчив дух и малко капитал можеше да вложи парите си в стоки и много скоро да ги увеличи. И тези предприемчиви хора не се бояха от холандците, защото повечето от тях знаеха, че Англия е сключила таен договор с Франция, която трябваше да попречи на холандската флота да излезе в открито море. Французите не се интересуваха и не бяха се интересували никога от войната, а стремежите на Луи не прехвърляха Ламанша. Непосветеното население можеше да се тревожи колкото си ще, придворните дами и благородници си имаха други грижи. Те се интересуваха много повече от приключението на Бъкингам и от брътвежите, които се носеха около бременността на Франсис Стюарт, слухът за която се бе разнесъл месец, след като избяга, за да се омъжи.

В края на април се разчу ужасната вест, че една холандска флота — от двадесет и четири кораба, кръстосва пред английския бряг.

Всички загубиха ума и дума. Страх, гняв и подозрения се понесоха с бързината на пламъци. Какво се бе случило през време на преговорите? Някой трябва да е предал, продал страната на врага?! И всяка нощ лондончани очакваха да чуят барабанен звън и писъците на избиваните със саби жертви, но холандците продължаваха застрашително да кръстосват край брега и не се приближаваха повече.

Амбър не се интересуваше нито от войната, нито от холандците, нито от верността на Бъкингам, нито от бебето на Стюарт. Тя имаше само една грижа, една-едничка — лорд Карлтън.

Крал Чарлс му бе отдал допълнителната концесия от исканите 20 000 акра. Необходими бяха големи пространства земя, защото тютюнът изтощаваше почвата за три години и много по-евтино беше да се подготвят нови земи, отколкото да се засилват старите. Той бе запазил една флотилия от шест кораба, защото търговците и плантаторите обикновено подценяваха реколтите и почти винаги липсваха кораби. Следователно неговите кораби се търсеха постоянно и през октомври той бе изпратил голям товар за Франция. Макар и непозволена от закона, контрабандата се вършеше редовно и се наложи и плантаторите да контрабандират, защото Вирджиния произвеждаше за две години повече от онова, което Англия можеше да изразходва за три.

Брус прекарваше времето си в различни покупки било за себе си, било за съседите си, които го бяха натоварили с тая задача.

Къщата му във Вирджиния още не беше готова, защото той беше много зает предната година с подготовката на нови земи за посев и с обработката на тютюн. Освен това беше трудно да се наемат подготвени работници, защото по-голямата част от онези, които напускаха родината, искаха да забогатеят за пет-шест години и никак не бяха разположени да работят срещу старите си заплати. Брус се канеше да отведе със себе си няколко десетки добри работници, които да довършат къщата му и да работят на тютюневите му полета. Купуваше стъкла, тухли и гвоздеи, които се намираха трудно в Америка, и подобно на много от преселниците искаше да отнесе доста растения и цветя от Англия, за да разкраси градината си.

Той обичаше горещо Вирджиния и живота там.

Корина, жена му, изкарала предишната година в Ямайка, бе кръстила дома им, както той й бе предложил — Съмърхил.

Амбър искаше да знае всичко и постоянно му задаваше безброй въпроси, но след всеки негов отговор се чувстваше наранена, оскърбена, още по-ревнива.

— Боже мой! Не мога да си представя как ви харесва да живеете в тая страна! И да работите по цял ден?

Работата не се смяташе достойно занимание за един благородник и с начина, по който произнасяше тая дума, тя сякаш искаше да го обвини в някаква недостойна постъпка.

През един слънчев следобед в края на май те се разхождаха по Темза и отиваха към Челси на три и половина мили от замъка на Алмсбъри. Амбър бе купила нова яхта — голяма, позлатена, украсена със зелени кадифени възглавници, везани със злато и беше помолила Брус да дойде с нея, за да я освети. Легнала на сянка с бели рози в косите, Амбър държеше едно голямо зелено ветрило, с което се пазеше от слънцето. Роклята от лека зелена коприна покриваше нозете й. Облечени в златистозелени ливреи, моряците си почиваха и приказваха помежду си. Лодката беше дълга и те не бяха наблизо, за да чуват разговора на Амбър с Брус.

Той седеше срещу нея, усмихваше се и притваряше очи поради слънцето.

— Да — отговори Брус. — Вярно е, че не запълвам утрините си, като чета любовни писъмца, следобеда си, като ходя на театър, и вечерите си в кръчмите. Но и ние имаме с какво да се развличаме. Живеем край реките и пътуваме често, защото там се пътува леко. Ходим на лов, пием, танцуваме и играем, както и вие тук. По-голямата част от плантаторите са благородници, донесли там своите привички и обичаи, също както мебелите си и портретите на своите деди. Всеки англичанин, който живее далеч от родината, се вкопчва в старите привички, сякаш животът му зависи от тях.

— Но там няма градове, театри, дворец! Господи! Не бих могла да издържа там! Вероятно жена ви обича тоя скучен живот? — добави тя без настроение.

— Мисля, че го обича. Чувстваше се много щастлива в плантацията на баща си.

Амбър смяташе, че си е съставила пълна представа за този тип жени, към който спадаше Корина. Представяше си я като Джени или като лейди Алмсбъри: тихо и свенливо същество, което не се тревожи за нищо друго на света освен за съпруга и децата си.

— О, да! Положително е доволна, щом като не е живяла другаде. Бедната жена! Как изглежда? Руса ли е?

Тонът, с който произнесе тия думи, показваше ясно, че всяка жена, която има известна претенция за хубост, може да бъде само руса.

Брус поклати глава усмихнат.

— Не. Жена ми има много тъмни коси, по-тъмни от моите!

Амбър отвори широко очите си с цвят на топаз, а в погледа й се четеше учтиво съчувствие, сякаш Брус бе признал, че жена му е с цепната горна устна или че нозете й са криви. Черните коси не бяха на почит в обществото на Амбър.

— О, бедничката — каза тя все така съчувствено. — Португалка ли е?

Знаеше много добре, че това не е вярно, но в Англия португалците минаваха за много грозни. С престорена небрежност тя се наведе напред и лениво замахна, за да хване пеперудата, която прелетя наблизо.

Брус почна да се смее.

— Не. Тя е англичанка с много хубав цвят на кожата и със сини очи.

Амбър се дразнеше от начина, по който Брус говореше за жена си, защото гласът му ставаше особен и погледът му променяше израза си. И тя започваше да се чувства неспокойна, потисната.

— На колко е години?

— Осемнадесетгодишна!

На Амбър й се стори, че е остаряла с десетина години само за няколко мига. По онова време жените чувстваха възрастта си като тежка мъчителна съдба. И когато някоя прехвърляше двадесетте, всичко й напомняше, че вече старее. Амбър, която току-що бе навършила двадесет и три, изведнъж се почувства стара и съсипана. Пет години разлика между двете! Цял век!

— Казахте ми, че е хубава — пошепна отчаяно Амбър. — По-хубава ли е от мене, Брус?

— Боже мой! Задават ли се такива въпроси на един мъж? Вие знаете, че сте много хубава. Но все пак аз не съм толкова късоглед, за да мисля, че на земята има само една хубава жена!

— Вие смятате, че тя е по-хубава от мене! — извика възбудена Амбър.

Брус взе ръката й и я целуна.

— Не, мила, заклевам ви се! Вие никак не си приличате и все пак и двете сте очарователни!

— И вие ме обичате?

— И аз ви обичам.

— Тогава защо… О, добре! — каза Амбър живо.

И подчинявайки се на погледа му, тя промени темата на разговора.

— Брус, имам една идея! Когато привършите работата си, да вземем яхтата на Алмсбъри и да плаваме по реката една-две седмици. Алмсбъри каза, че яхтата е свободна и можем да я използваме. О, моля ви, ще бъде чудесно!

— Боя се да напусна Лондон. Ако холандците се решат да слязат на суша?

Амбър му се изсмя.

— Смешно е дори да се мисли! Те няма да посмеят. Освен това договорът за мир е почти подписан. Чух снощи Негово величество да казва това. Те кръстосват пред нашия бряг само за да ни плашат и за да ни върнат онова, което ние им причинихме през изтеклото лято. О, моля ви, Брус!

— Може би, ако холандците се оттеглят.

Но холандците не се оттеглиха. В продължение на шест седмици се движиха край английския бряг с флота от сто кораба, към които французите наскоро бяха присъединили още двадесет и пет. В същото време англичаните нямаха нито един здрав кораб и бяха принудени да си служат със стари разнебитени съдове. Френската войска беше в Дюнкерк.

И една нощ, когато Брус спеше, а Амбър дремеше, до ушите й стигна някакъв смътен шум. Изведнъж той стана много ясен. Забиха барабани за тревога. Амбър помисли, че сърцето й спира да бие. Изправи се в леглото и хвана Брус за рамото.

— Брус! Брус! Ставайте! Холандците са слезли на сушата!

Гласът й трепереше, беше скована от ужас. Изминалите в неизвестност седмици, които я бяха измъчили повече, отколкото допускаше, тази мрачна нощ, това зловещо биене на барабана — всичко сякаш допринасяше, за да я накара да повярва, че холандците са тук, в града, пред къщата. Шумът се засилваше, барабаните биеха лудо, чуваха се възбудени остри гласове на жени и мъже.

Брус се изправи бързо. Без да продума стана от леглото. Амбър го последва и се облече. Той беше вече при прозореца с риза в ръка. Наведе се и извика към двора:

— Хей! Какво има? Холандците ли…

— Завзели са Ширнес! Нахлули са и напредват!

Барабаните не преставаха да бият, бяха започнали да звънят и камбаните на църквите, някаква кола мина по улицата, а след нея и конник. Брус затвори прозореца и обу панталоните си.

— Дявол да ги вземе! Скоро ще бъдат тук, а ние няма с какво да ги спрем!

Обзета от безкраен ужас, Амбър плачеше. Вън барабаните изпълваха нощта със своя смразяващ ритъм, който вещаеше нещастие. От прозорците на къщите викаха хора, слизаха бързо и хукваха по улиците. Нан тропаше на вратата и молеше да я пуснат да влезе.

— Влез! — извика Амбър.

И веднага се обърна към Брус:

— Какво ще правите? Къде отивате?

При все че беше топло, тя трепереше и зъбите й тракаха. Нан влезе със свещ в ръка и започна да пали и други. Когато в стаята светна, страхът на Амбър изчезна:

— Отивам в Ширнес!

Брус връзваше връзките си и каза на Нан да му донесе чифт ботуши от стаята му. Амбър му държеше жилетката и сакото, докато той се обличаше.

— О, Брус, не отивайте! Те вероятно са хиляди! Ще ви убият! Брус! Не бива да отивате!

Тя се вкопчи в ръката му, за да го задържи.

Но той се освободи, закопча жилетката и сакото си, обу чизмите със сребърни шпори, които му донесе Нан. Окачи шпагата на колана си, а Нан му подаде шапката и наметката.

— Напуснете Лондон с децата — обърна се той към Амбър. — Заминете веднага!

Нан отвори вратата, на която се тропаше. Влязоха бързо Алмсбъри и Емили. Графът беше съвсем стегнат за път, а жена му бе наметнала някаква пелерина върху нощницата си.

— Брус, холандците са слезли на брега! В двора ни чакат два оседлани коня.

— Но вие не бива да заминавате, Брус! О, Алмсбъри! Не бива да заминава. Страх ме е.

Алмсбъри я изгледа с укор.

— За бога, Амбър, какво приказвате? В страната е нахлул враг!

Двамата мъже излязоха бързо от стаята, следвани от жените.

Холът бе изпълнен със слуги в нощно облекло, които тичаха насам-натам съвсем изплашени. Някои от тях плачеха.

Тъкмо когато излизаха от стаята на Амбър, срещу тях изтича задъхана лейди Стенхоуп. Върху главата си имаше нещо като нощна шапчица, а отдолу се виждаха щипките, на които бяха навити косите й. Настръхнала и цялата трепереща тя хвана Брус:

— О, лорд Карлтън, слава богу, че сте тук! Холандците нахлуват! Какво трябва да направя? Какъв съвет ще ми дадете?

Брус освободи веднага ръката си и както вървеше с Алмсбъри към стълбата, й подхвърли:

— Съветвам ви да напуснете веднага Лондон, госпожо! Елате с мене, Амбър! Искам да ви кажа нещо.

Двамата мъже се спуснаха по стълбата и шпорите им звъннаха по стъпалата. Амбър бързаше заедно с тях. Тя не се страхуваше вече, но барабанният бой, камбанният звън и глъчта из улиците засилваха у нея чувството, че нещастието е близко. „Той не трябва да замине! — мислеше тя. — Не, не трябва! Но той заминаваше!“

— Лейди Алмсбъри заминава веднага за Барбъри Хил. Всичко е подготвено отпреди седмици. Вземете Брус и Сюзън и вървете с нея! Каквото и да се случи с мене, ще наредя да ви съобщят.

Тя се опита да каже нещо, но Брус продължи:

— Ако ме убият, обещавате ли да съобщите на жена ми?

Бяха вече слезли в двора, където ги чакаха двата оседлани коня. Наоколо пламтяха факли, навсякъде се виждаха слуги и коняри, бели и черни кучета, които тичаха и лаеха. Алмсбъри веднага възседна единия кон, а Брус, с юздите в ръка, погледна Амбър право в очите.

— Обещавате ли?

Амбър кимна и едва продума със стиснато гърло:

— Обещавам ви, Брус! Но дано да не ви се случи нищо лошо! Дано не ви ранят!

— Положително няма!

Той наведе глава, прегърна я и устните им се съединиха. После се хвърли върху коня и двамата приятели препуснаха. Като минаваха оградата, Брус се обърна и махна с ръка на Амбър. Тя се впусна напред, но конниците бяха потънали в нощния мрак. Скоро заглъхна и тропотът на конските копита.

В къщата цареше неописуемо вълнение. Слуги изнасяха мебели, струпваха ги на двора и се връщаха за други. Жени се вайкаха, плачеха и чупеха безпомощно ръце. Други, които бяха успели вече да се облекат, бягаха из улицата с вързопи на гърба, без да знаят накъде отиват. Амбър вдигна фустите си и заизкачва бързо стълбите, като се спъваше във всяко стъпало, заслепена от сълзите, които пълнеха очите й. Тя изтича в детската стая.

Вратите бяха широко отворени и десетина жени тичаха от всички страни. Запазила хладнокръвие и спокойна, Емили даваше заповеди и обличаше децата. Малкият Брус, вече готов, видя майка си и веднага изтича при нея. Тя коленичи и го прегърна разплакана, по-скоро за да се съвземе, отколкото да вдъхне смелост на детето. Защото, изглежда, то нямаше нужда от успокояване.

— Не плачи, майко! Тези проклети холандци никога няма да дойдат тук, щом татко отиде да се бие с тях.

Но малката Сюзън пищеше и риташе дойката си, която се мъчеше да я облече. С пълничките си ръчички тя бе затиснала уши, за да не чува биенето на барабаните. Но когато забеляза, че майка й прегръща Брус, изкрещя възмутена:

— Мамо!

Амбър тръгна към нея и Брус я последва, сякаш за да я защити.

— Мила моя, не пречи на Хармън да те облече. Няма за какво да плачеш. Ето — аз не плача.

Амбър погледна Сюзън, но очите й бяха зачервени и клепачите — подути. Сюзън я прегърна и продължи да пищи още по-силно. Амбър я разтърси нетърпеливо.

— Сюзън!

Малката се дръпна и я изгледа учудено, с отворена уста.

— Престани да пищиш така! Никой няма да ти стори нищо лошо. Облечи се! Отиваме на разходка.

— Не желая да се разхождам. Тъмно е.

Амбър се обърна.

— Няма значение. Ще дойдеш, тъй или иначе. Облечи се или ще те напляскам.

Тя остави Сюзън и отиде при лейди Алмсбъри, която се занимаваше с четирите си деца. Коленичила пред шестгодишния си син, тя връзваше вратовръзката му.

— Емили, аз няма да дойда с вас.

Лейди Алмсбъри я изгледа смаяна и се изправи.

— Защо? Но, Амбър, няма друг изход. Ами ако дойдат тук холандците и французите?

— Те още не са тук и не желая да дойда на село, където няма да зная нищо за Брус. Ако го ранят, той ще има нужда от мене.

— Но той ви каза да заминете.

— Няма значение. Няма да замина. Но бихте ли взели с вас Сюзън и Брус? Нан също?

— Разбира се, мила. Но мисля, че е опасно да останете тук. Брус настоя да заминете, те често говореха за това с Джон и бяха взели мерки в случай на нападение…

— Тук няма да бъде опасно. Ако неприятелят дойде, ще се прибера в Уайтхол. Те няма да дръзнат да нападнат двореца. Ще поема грижата за вашите работи тук. Дайте ми ключа от съкровищницата. Там ще прибера всички ценности.

Нан изтича.

— Боже мой, търсих ви навсякъде. Елате бързо да се облечете! Те са съвсем близо. Чух гърмежа на оръдията.

Беше боса, роклята й бе измачкана и косата — разрошена. Хвана Амбър за ръка и я задърпа. Двете жени минаха през хола, който бе пълен с хора и глъч, и Амбър трябваше почти да вика, за да може да я чуе Нан.

— Няма да замина! Но ти можеш да отидеш с лейди Алмсбъри. Току-що говорихме за това.

Нан изпъшка. Според нея френската войска току-що е започнала да слиза на брега, а холандската флота хвърля котва в устието на Темза.

— О, госпожо, в никакъв случай не можете да останете тук. Те ще изколят със сабите си всички, които срещнат по пътя си! Ще ви разпорят корема, ще ви извадят очите.

— Света Богородице, не се ли намираме пред най-страшната катастрофа, която ни се е случвала досега?

Беше лейди Стенхоуп, облечена вече, но очевидно много набързо, следвана от две слугини, претоварени с торби и кутии.

— Веднага заминавам за Риджуей! Много добре знаех, че не биваше да се отделям от село! Тоя ужасен град, все ще му се случи нещо! Къде е Джери?

— Не зная. Върви, Нан, лейди Алмсбъри заминава след няколко минути.

След това се обърна към свекърва си:

— Не съм го виждала скоро.

— Не сте го виждали? Но, боже мои, къде е тогава? Той ми каза, че прекарва нощите с вас!

Изведнъж погледът й стана твърд и тя изгледа Амбър проницателно.

— Добре, че стана дума — не беше ли лорд Карлтън този, който излезе преди малко от вашето жилище?

Амбър се обърна нетърпеливо и тръгна към стаята си.

— И какво от това?

Лейди Стенхоуп се смути за миг от този неочакван удар, но настигна снаха си и й извика на ухото:

— Ще отречете ли, безсрамнице, че негово благородие лордът беше сам с вас, във вашата стая по време, когато никоя честна жена не остава сама с мъж, който не е неин съпруг? Ще дръзнете ли да твърдите, че не сте изневерили на моя Джери? Отговорете ми, проклетнице!

И тя хвана Амбър, за да я задържи. Амбър се спря, обърна се бързо и я загледа право в очите.

— Не се докосвайте до мен, стара кранто! Да, бях с лорд Карлтън и пет пари не давам кой ме е видял! И вие бихте се почувствали безкрайно щастлива, ако можехте да спите с него, но той дори не ви погледна. Вървете да си търсите проклетия Джери и ме оставете на мира!…

— Какво? Безсрамница! Никаквица! Чакайте само Джери да научи! Почакайте да му кажа, че вие…

Но Амбър си тръгна и я остави да бъбри несвързани думи, закована в средата на хола. Вдовицата баронеса се колеба известно време, защото не можеше да реши кое е по-добре: да последва снаха си, за да я постави на място й или да върви да се спасява.

— Ще я потърся по-късно.

Погледна гневно след Амбър, която се отдалечаваше, и измърмори:

— Развратница!

После направи знак на двете слугини и слезе бързо по стълбата.

Загърната в една наметка, Амбър слезе на двора, за да изпрати децата. Емили и Нан пак я убеждаваха да тръгне с тях, но тя отказа, като ги увери, че в Лондон нищо не я заплашва. Действително тя вече не се страхуваше и възбудата от шума, движението и неизвестността й вдъхваше нова енергия.

Децата бяха събрани в една от колите с две от дойките и Сюзън дори бе почнала да се радва на пътуването. Амбър ги прегърна.

— Брус, бди над сестра си! Не я оставяй съвсем сама, за да не се страхува!

Но когато разбра, че майка им няма да пътува с тях, Сюзън отново заплака. Тя се беше изправила на седалката и се бе допряла до стъклото на прозореца; когато голямата кола тръгна и излезе от двора, Амбър им махна за сбогом и се прибра, защото й предстоеше огромна работа.

През останалата част от нощта тя не седна повече. Тичаше тук и там и надзираваше слугите, които пренасяха всички ценни предмети на къщата в съкровищницата. Златните и сребърните съдове на графа, калаеният сервиз, който Чарлс I бе подарил на баща му, когато старият граф бе накарал да стопят неговите скъпи прибори, за да помогне на военните действия, скъпоценностите на графинята и нейните — всичко бе скрито в подземната стая. После поспа няколко часа, обядва и отиде в двореца.

По цялото продължение на Стренд се движеха върволици коли и двуколки с бегълци, които бързаха да отидат на село, където смятаха, че ще намерят относителна безопасност. Дворът на Уайтхол бе пълен с претъпкани коли. Навсякъде се събираха хора, които слушаха тътена на оръдията, приказваха за нашествието, за опитите да изтеглят влоговете си, да скрият ценностите си и да направят своите завещания. Някои придворни бяха заминали като доброволци за Чатъм с Албермал или за Улвич с принц Рупърт и в тези няколко стотици мъже беше цялата надежда.

Апартаментите на кралицата бяха пълни с шумна тълпа. Катерина си вееше с ветрилото и се стараеше да изглежда спокойна, но загриженият поглед на черните й очи издаваше безпокойството. Амбър отиде при нея.

— Какви са новините, Ваше Величество? Приближават ли се?

— Казват, че французите били в Маунтс Бей?

— Но те няма да дойдат тук, нали? Няма да посмеят!

Катерина се усмихна и вдигна рамене.

— Ние мислехме, че няма да дръзнат да направят и това, което сега правят! По-голямата част от придворните дами напускат града, госпожо. И вие трябва да отидете някъде. Уви, боя се, че не сме никак подготвени за онова, което ни постига.

В същото време чуха високия и ясен глас на лейди Каслмейн, която говореше на няколко крачки от тях с лейди Садъск и Баб Мей:

— Бъдете уверени, че някой ще заплати за това! Всички са изпаднали в безкраен гняв! Изсекли са дърветата на Кларендън, изпочупили са стъклата на прозорците му и са изразили съвсем ясно чувствата си на желязната ограда на къщата му! Написали са три предупреждения: Дюнкерк, Танжер и една бездетна кралица!

Лейди Садъск й направи знак да мълчи, след като се огледа привидно смутена и изплашена, Барбара вдигна ръка към устата си. Но лукавият блясък в очите й показваше ясно, че тя би желала непременно да бъде чута. Докато Катерина с втренчен поглед приемаше удара, Барбара вдигна рамене безгрижно и направи знак на Баб Мей. Двете се отдалечиха.

„Проклета да бъде тая кучка с каменно сърце! — каза си Амбър. — С удоволствие бих й изскубала косите!“

— И една бездетна кралица! — пошепна Катерина, докато малките й пръсти се свиваха върху ветрилото. — Колко много ме ненавиждат за това!

Вдигна глава и погледна Амбър право в очите.

— Колко много се ненавиждам аз самата!

Амбър внезапно почувства, че я обзема чувство на срам. Питаше се дали Катерина знае, че е бременна от краля. С внезапен жест тя й стисна ръка и се усмихна съчувствено, но усети истинско облекчение, когато видя, че идва тъжната и развълнувана Боинтън, която си вееше с ветрилото и изглеждаше готова да припадне.

— О, господи! Бити сме, Ваше Величество! Току-що научих, че френската войска е пред брега на Дувър, готова е да слезе!

— Какво? — изпъшка една от жените, които бяха наблизо. — Французите слизат при Дувър?

Тя изтича към вратата. Вестта се разнесе бързо и за миг стаята се изпълни с неспокойно множество мъже и жени, които се блъскаха обзети от безкрайна тревога.

Но и този слух, както много други, се оказа лъжлив.

Забиха барабани, които зовяха на оръжие гражданската полиция. От Лондонския мост се чуваше гърмежът на оръдията. Вълни от ужас и черен песимизъм минаваха над града. Всички, които притежаваха нещо, що-годе ценно, бързаха да го скрият в дъното на двора си или да го изпратят далече от града с някой слуга или слугиня, да хулят банкерите си и да пишат завещания. Открито се говореше, че е извършено предателство от двора, и голяма част от населението очакваше да загине под ударите на французите или холандците.

Кралят заповяда да бъдат потопени много кораби в Баркинг Крик, за да се задръстя реката и да се спрат там неприятелските кораби. Но за нещастие сред общия смут заповедта била зле изтълкувана и били потопени много кораби, натоварени с редки и скъпи припаси. През нощта на десетия ден от атаката при Ширнес можеше да се види червеното сияние от корабите, които горяха. Скелети на опожарени кораби бяха стигнали до Лондон. Зашеметеният от ужас град беше жертва на постоянни мъчителни гърчове. Всяка работа бе спряла, защото всеки мислеше как да спаси себе си, семейството си и своя имот.

Накрая холандците се оттеглиха при устието на реката и преговорите бяха подновени. Сега вече англичаните се показаха по-отстъпчиви и по известни въпроси разговорите отбелязаха задоволителен успех.

Заедно с другите доброволци в Лондон се върнаха Карлтън и Алмсбъри, загорели от слънцето, небръснати и много възбудени от преживените приключения. Но Амбър едва издържаше от безкрайните тревоги и продължителното безсъние и щом забеляза върху дясното рамо на Брус окървавена превръзка, избухна в истеричен плач.

Той я вдигна на ръце като някое малко момиче, помилва косите й и целуна насълзените й страни.

— Хайде, мила, тия тревоги са излишни! Много пъти съм бивал раняван и по-тежко!

Тя се вкопчи в него, като продължаваше да хълца отчаяно, защото нито можеше, нито искаше да престане.

— О, Брус, ами ако ви бяха убили? Аз се страхувах толкова много…

Той я прегърна и я изкачи на ръце чак догоре.

— Нали ви казах, твърдоглава малка магьоснице, да напуснете Лондон? — пошепна Брус. — Ако холандците бяха пожелали, можеха да заемат цялата страна и ние нямаше да можем да ги спрем.

Седнала в леглото, Амбър пилеше ноктите си и чакаше Брус да завърши едно писмо до управителя си в Америка.

— Когато си отида, искам да отведа и малкия Брус със себе си.

Тя го изгледа ужасена. Той стана, свали халата си и когато се навеждаше да изгаси единствената запалена свещ в стаята, Амбър разгледа лицето му. С притворени очи Брус я наблюдаваше и говореше. Тя му направи място до себе си.

Амбър не му отговори веднага. С впит в тъмнината поглед, тя лежеше неподвижна. Брус чакаше спокойно.

— Не желаете ли да дойде с мене? — запита я той най-после.

— Разбира се, че не желая. Той е мое дете, нали? Можете ли да си представите, че ще пожелая да го изпратя там, за да бъде възпитавано от друга жена и да ме забрави съвсем? Не искам! И няма да го пусна. Той е мой и ще остане с мене тук! Не искам да бъде възпитаван от тази… от тази жена, за която сте се оженили.

— А мислили ли сте за бъдещето му?

Беше много тъмно и тя не можеше да види лицето на Брус, но гласът му беше спокоен и твърд.

— Не — призна тя неохотно. — Не, разбира се. Необходимо ли е още отсега да се мисли за това? Детето е едва на шест години!

— Но то няма да остане все на шест години! Какво ще правите, когато започне да расте? Какво ще му кажете за баща му? Ако сега си отида и не дойда години наред, то ще забрави дори за моето съществуване. Какво име ще му дадете? Със Сюзън работата е друга: записана е като дъщеря на Дейнджърфийлд и носи име на законородено дете. Но Брус няма фамилно име и няма да има, ако аз не му дам своето. А това не може да стане, щом детето остава при вас. Зная, че го обичате, Амбър, и че и то ви обича. Сега вие сте богата и се ползвате от благоволението на краля и може би един ден ще успеете да му издействате някаква титла. Но ако дойде с мен, то ще стане мой наследник, ще има всичко, което бих могъл да му дам и никога няма да се срами, че е незаконородено.

— То е незаконородено, както и да въртим работата! — извика Амбър, готова да се възползва от първото извинение. — Не можете да направите от него лорд само с голи твърдения.

— То няма да живее в Англия. Там тия неща нямат значение. Какъвто и да стане, там ще бъде много по-добре, отколкото тук, където всички ще знаят истината.

— А жена ви? Какво си представя? Откъде смята, че се е взело? От небето ли е паднало?

— Казах й, че съм бил женен тук и че имам дете от тази женитба. Сега тя чака да й го заведа.

— О, така ли? Много сте самоуверен. А какво й казахте, че е станало с неговата майка? — Изведнъж Амбър спря погнусена: — Казали сте й, че съм умряла?

Брус не отговори и тя се провикна с упрек:

— Кажете, защо мълчите?

— Да, разбира се, казах й че майка му е умряла. Какво друго можех да й кажа? — отговори той с гневна нотка в гласа. — Че съм двуженец? Аз няма да го взема против волята ви! Решете сама! Но когато размисляте, помъчете се да помислите и за него!…

Амбър се почувства така наранена и разстроена при мисълта, че може да изпрати сина си далеч, да го повери на грижите на друга жена, в страна, където той да расте далеч от майка си, без нещо да му напомня за нея, че в продължение на много дни не искаше дори да мисли за това. Брус също не поднови тоя въпрос.

Холандската флота все още не бе напуснала устието на Темза и английските кораби не можеха нито да влизат, нито да излизат. И Брус, готов да отплава още по времето на нападението, сега бе принуден да чака мирните преговори. Но въпреки това отказваше да замине с нея, защото искаше да тръгне веднага след сключването на договора. Повечето време ходеше с краля на лов. Но имаше и моменти, когато яздеше заедно с момчето или го учеше да си служи с шпагата. Понякога отиваха с лодка по Темза заедно с Амбър. Всеки път, когато ги виждаше заедно, тя изпитваше мъчителен копнеж и ревност — тъй като дълбоко в сърцето си знаеше, че то ще отиде с баща си и ще я забрави. На Брус тя можеше да го отстъпи, но не можеше да понесе мисълта, че друга жена ще се грижи за него.

Една сутрин Амбър се разхождаше в градината със сина си, като очакваше Брус, който трябваше да отведе малкия, за да го учи да кара лодка. Беше в средата на юли и денят беше хубав и горещ. От алеите, които градинарите поливаха, се издигаше нещо като мъгла. Липите бяха цъфнали и пчелите не преставаха да събират мед от техния цвят. „Господин Куче“ тичаше напред и душеше навсякъде. Ушите му бяха мръсни, защото ги бе потопил във водоскока, а след това ги влачеше по земята.

Един от градинарите им даде по една хубава зряла круша и когато Амбър я захапа, усети вкуса на чудесно вино.

— Брус — каза тя съвсем неочаквано, — ще чувстваш ли отсъствието на баща си, когато той си отиде?

Не бе имала намерение да говори по тоя въпрос, но сега очакваше отговора му с напрежение и тревога.

Тя го прочете в замислената му усмивка.

— О, да, мамо! Татко ще ми липсва!

Детето се поколеба и добави:

— А на теб?

Амбър бе изненадана и в очите й се появиха сълзи, но тя се обърна и се спря пред една полуразцъфнала бяла роза. Протегна ръка, за да я откъсне.

— Да, разбира се, че и на мене ще ми липсва. Но да предположим, Брус, да предположим, че…

И изведнъж:

— Искаш ли да заминеш с него?

Детето я изгледа с пълно недоверие и хвана ръката й.

— Мога ли, мамо? Може ли да отида с татко?

Амбър не можа да скрие разочарованието си, но по лицето на детето бе изписана такава радост, че тя се почувства загубена.

— Да, ако желаеш. Искаш ли?

— Да, мамо. Искам. Остави ме да отида, моля те!

— Искаш да заминеш и да ме оставиш сама?

Амбър знаеше, че не е честно и почтено да казва тия думи, но не можа да се въздържи и ги изрече.

Както очакваше, радостта изчезна от лицето на момченцето и на нейно място се появиха признаци на разкаяние. За миг то се замисли. Но изведнъж отново се усмихна.

— Ела с нас! Ще бъдем всички заедно!

Амбър го загледа с безкрайна обич и погали косите му.

— Аз не мога да дойда, мили мой. Трябва да остана тук.

И очите й отново се напълниха със сълзи.

— Не можеш да бъдеш и с двама ни едновременно.

Детето взе ръката й и я гушна сърдечно.

— Не плачи, майко. Не искам да те оставя. Ще кажа на татко, че… не мога да замина.

Амбър тогава жестоко се упрекна.

— Ела тук — каза тя. — Седни до мене върху пейката. Слушай внимателно, съкровище мое. Баща ти иска да заминеш с него. Там той има нужда от тебе, за да му помагаш, защото има много работа. Бих желала да останеш, но мисля, че той се нуждае повече от тебе.

— О, майко! Вярно ли е това?

Погледът му търсеше тревожно очите й, но върху личицето му се четеше явно облекчение.

— Да, мили мой, вярно е!

Амбър видя Брус, който идваше към тях по алеята. Детето също го видя и изтича да го посрещне. По настояване на възпитателя си то се отнасяше с баща си много по-официално, отколкото с майка си и сега му се поклони церемониално, преди да заговори.

— Реших да замина за Америка заедно с вас, господине! — му каза то тържествено. — Мама казва, че имате нужда там от мен!

Брус изгледа детето и след това очите му бързо потърсиха погледа на Амбър. За миг се спогледаха безмълвно. Лорд Карлтън прегърна сина си през рамо и му се усмихна.

— Много съм доволен, че си решил да дойдеш с мене, Брус!

Двамата се отправиха заедно към Амбър, която стана, без да сваля очи от Брус. Той не каза нищо, но се наведе и бързо я целуна почти по съпружески.

Отначало Амбър смяташе, че е извършила благородно и безкористно дело, и желаеше и Брус да бъде на същото мнение. След това в сърцето й се промъкна надежда — нямаше как да не си признае, че ако детето бъде постоянно с него, може би повече от всичко на света ще поддържа у баща си мисълта за нея. Кой знае дали по тоя начин тя нямаше да бие Корина, без въобще да я е виждала.

Мирният договор бе подписан в Бреда и съобщението пристигна в Уайтхол в края на месеца. На следващата сутрин Брус отплава с прилива. Амбър слезе на пристана, твърдо решена да запази доброто мнение, което имаха за нея бащата и синът. Но когато се наведе да целуне сина си, сълзите я задушиха и й стана лошо. Брус я подкрепи, за да може да се изправи, защото детето, което носеше, вече й пречеше да се движи свободно.

— Брус, не допускай той да ме забрави! — молеше се тя.

— Няма да те забравя, майко! Ние пак ще дойдем да те видим! Татко каза, нали?

То погледна баща си за потвърждение.

— Да, Брус. Ние пак ще дойдем. Обещавам ти!

Той не беше спокоен и бързаше да се качи на кораба и да замине, защото се ужасяваше от сцените, които съпровождат всяка раздяла.

— Амбър, закъсняхме!

Тя изохка изплашено и го прегърна — Брус наведе глава и устните им се сляха. Амбър отчаяно се вкопчваше в него, без да обръща внимание на тълпите, които ги заобикалят. А хората гледаха с любопитство изящната двойка и момченцето, което ги наблюдаваше безмълвно. Уви, настъпил бе мигът, който въобще не й се вярваше, че ще настъпи в действителност. И ето, сега той си отиваше с този кораб, а тя оставаше безпомощна и съкрушена.

Брус се освободи от прегръдката й и преди тя да разбере, мина заедно със сина им по подвижното мостче. Корабът бавно се задвижи, платната започнаха да плющят и се издуха от вятъра. Момченцето свали шапка и замаха за сбогом.

— Ние пак ще дойдем, мамо!

Амбър извика и започна да тича по кея, но корабът се отдалечаваше. Брус се обърна за минутка да даде някакво нареждане, след това с ръка върху рамото на детето и той замаха за сбогом. Амбър се накани да им махне в отговор, но вместо това сви показалеца си и го захапа силно. Така стоя доста време — отчаяна, загубена, след това вдигна другата си ръка я им замаха бавно, уморено.

LII

Изведнъж всички в кръчмата спряха да се хранят и се втренчиха смаяно във вратата.

В дванадесет по обяд „Слънчевата кръчма“, която се намираше точно зад новопостроената Кралска борса на Трейтнийдъл стрийт, беше винаги препълнена с хора. Тук се събираха повечето известни търговци, за да обядват, да сключат някоя и друга сделка и да побъбрят за последните новини. Почти всичките тъкмо говореха за Бъкингам и за разлика от придворните изразяваха съчувствието си от положението, в което бе изпаднал, когато той влезе.

Един побелял старец погледна към входа и слабите му сини очи без малко щяха да изскочат от орбитите.

— Милостиви боже! — възкликна той. — Какво ще кажете! Говорим за вълка, а той…

По нищо не личеше, че негова светлост бе човек, който трябваше да се крие или пък че животът му висеше на косъм заради собственото му предателство. Носеше русата перука, с която бяха свикнали да го виждат, и бе облечен във великолепен костюм — черен кадифен брич и сако от златист брокат, под което проблясваше зелена сатенена жилетка. Държеше се така спокойно и небрежно като някой джентълмен, който преди представление се е отбил за малко в любимата си кръчма.

В миг всички станаха от масите си и го наобиколиха. Бъкингам си бе направил труда да спечели благоразположението на тези хора и те бяха убедени, че той е единственият им приятел в двора. Като тях той мразеше Холандия и желаеше да я види разгромена. И той също се застъпваше за по-големи религиозни свободи, макар че го правеше просто защото не се интересуваше от никоя религия, но на тях, разбира се, това не им бе известно. Независимо от всички глупости, които бе извършил, Бъкингам бе успял в едно — да спечели доверието и обичта на най-силната прослойка в обществото.

— Добре дошли отново при нас, ваша светлост! Тъкмо се чудехме дали ще имаме пак някога щастието да ви видим.

— Носеха се слухове, че сте напуснали страната.

— Господи! Но наистина ли сте вие! Да не би да сте някой призрак?

Херцогът си проправи път между хората и тръгна към камината, като се усмихваше и стискаше протягащите се ръце. Пословичният чар на Вилиърс беше силно оръжие, когато той решеше да го използва.

— Аз съм, джентълмени. Самият аз. Никакъв призрак, уверявам ви!

Той кимна на един прислужник, поръча обяда си и го сгълча да побърза, защото няма много време. После се обърна към едно момче, което бе клекнало наблизо и ококорено го гледаше, докато въртеше шиша с овнешкия бут.

— Можеш ли да отнесеш едно съобщение?

Момчето бързо скочи на крака.

— Разбира се, ваша светлост.

— Но внимавай да не сбъркаш нещо. Бързо тичай в Тауър и кажи на някой от стражата, че херцог Бъкингам очаква кралските офицери, за да го арестуват в „Слънчевата кръчма“. — И той му подхвърли една сребърна монета.

Това предизвика изненада и из кръчмата се понесе одобрителен шепот. За никого не беше тайна, че ако херцогът бъде изправен пред съда, той вероятно ще загуби главата си. Момчето хукна, а Бъкингам, заобиколен от поддръжниците си, седна на масата до прозореца и се зае с обяда си. Навън вече се бе събрала тълпа от възбудени и любопитни хора, които се бяха скупчили на вратата или се опитваха да го зърнат през прозорците. Херцогът махна за поздрав и им се усмихна, а в отговор се разнесоха радостни възгласи.

— Господа — обърна се Бъкингам към насядалите около него мъже, извади сребърната си вилица от калъфа й и започна да се храни. — Господа, смятам да се предам на враговете си, макар добре да зная какво могат да ми сторят, защото съвестта не ми позволява да остана толкова дълго настрани от държавните дела само заради това, че отново съм в немилост. — Думите му бяха посрещнати с възгласи на одобрение, но той вдигна ръка с молба да го изслушат. — Англия има нужда от хора, чиито интереси не се състоят само в това, да си построят нова къща или да се наспят добре, без да ги е грижа какво коства това на държавата.

Кръчмата се огласи от одобрителни викове, които се подеха от тълпата навън, макар там никой да не бе чул какво точно бе казал херцогът. Хората и без това твърде много негодуваха срещу огромната новопостроена къща на Кларендън на Пикадили. А и още никой не бе забравил, че когато бе дошла заповедта Рупърт да се върне и да се срещне с холандците, слугите на Арлингтън не бяха посмели да го събудят, за да я подпише. Народът обичаше да слуша, че и някой друг освен него критикува кралския двор.

— Прав сте, ваша светлост — съгласи се един възрастен златар, — твърде дълго вече търпим невежи старци да ни управляват лошо.

А един друг се наведе и удари с юмрук по масата.

— Следващия път, когато се свика парламентът, ще го обвиним в държавна измяна. Ще накараме старият разбойник да отговаря за престъпленията си!

— Но, господа — възпротиви се привидно Бъкингам. — Лорд-канцлерът се е занимавал съвестно с държавните дела, доколкото, разбира се, се простират собствените му възможности.

Всички бурно запротестираха.

— Съвестно ли! Този стар глупак ни изцеди докрай! Откъде иначе ще вземе парите за палата, който си строи? Същият тиранин като Оливър!

— Като ожени дъщеря си за херцога, си мисли, че е станал и той Стюарт.

— Мрази народа!

— Винаги е бил в съюз с епископите!

— Той е най-големият негодяй в цяла Англия! Не бъдете толкова великодушен, ваша светлост!

Бъкингам се засмя и сви рамене, сякаш ги умоляваше.

— Не мога да се преборя с вас. Твърде много сте.

Още не бе довършил обяда си, когато кралските офицери се появиха. Преди да дойде в кръчмата, той бе съобщил по другиго къде се намира, но изпрати момчето само за да бъде всичко по-ефектно и за да събуди интерес и съчувствие у присъстващите. Двама офицери нахълтаха вътре възбудени и задъхани и очевидно безкрайно се изненадаха, като видяха, че херцогът наистина седеше там и разговаряше, ядеше и пиеше. Те се приближиха, за да го арестуват, но той ги спря с пренебрежителен жест:

— Оставете ме да си довърша обяда, господа. Веднага след това ще тръгна с вас.

Те се спогледаха изпълнени с подозрение, но след миг на колебание се отдръпнаха и зачакаха покорно. Когато свърши, той избърса устата си, изми вилицата, прибра я в калъфа и я сложи обратно в джоба си, бутна настрани чинията и стана.

— Е, господа, тръгвам. Отивам да се предам.

— Бог да ви пази, ваша светлост!

Щом Бъкингам се упъти към вратата, офицерите се спуснаха да го хванат за ръцете, но той ги спря:

— Мога да вървя сам!

Умърлушени, те тръгнаха след него. Когато се появиха на вратата, тълпата избухна в радостни викове и поздравления, а той, широко усмихнат, вдигна ръка за поздрав. Улицата беше вече задръстена от хора. В продължение на стотина ярда и в двете посоки движението бе спряло. Каретите стояха, а край тях търпеливо чакаха кочияшите и носачите на столовете-носилки. По балконите и прозорците наоколо се бяха натрупали хора. Човекът, обвинен в измяна на краля и държавата, се бе превърнал в национален герой. Само защото в кралския двор той бе твърде непопулярен, за тях пък бе единственият благородник, върху когото не хвърляха вината за миналите и настоящите си беди.

Пред вратата го чакаше карета и Бъкингам се качи в нея. Пътят до Тауър бе малко повече от половин миля и през цялото време, докато стигнаха там, отвсякъде го приветстваха с бурни възгласи. Хората протягаха ръце да докоснат каретата, след тях тичаха малки момчета, а момичета хвърляха цветя пред конете. Дори кралят не бе посрещнат с такъв възторг, когато се завърна преди седем години в Лондон.

— Не се тревожете, добри хора! — викаше им Бъкингам. — Съвсем скоро ще ме пуснат.

Но в двореца не бяха на същото мнение и при Груум Портър залагаха на едро, че херцогът ще загуби главата си. Кралят вече го бе освободил от повечето му задължения и ги бе предал в ръцете на други. Враговете му — много и силни — бяха на крак. Но той имаше и един горещ поддръжник — лейди Каслмейн.

Три дни преди това събитие Барбара и нейната придворна дама Уилсън се прибираха с каретата по Евджуеър роуд рано привечер, след разходката си в Хайд парк. Изведнъж отнякъде изскочи стар, дрипав и куц просяк, който се довлече и застана пред каретата, като ги застави да спрат. Кочияшът, ругаейки вбесен, се наведе и се опита да го удари с камшика, но преди да успее, онзи се добра до отворения прозорец и увисна на вратата с протегната за милостиня мръсна длан.

— Моля ви, графиньо, дайте нещичко за бедните — изхленчи той.

— Махай се оттука, воняща твар! — извика Барбара. — Уилсън, хвърлете му един шилинг.

Но просякът продължаваше да виси на прозореца, макар че конете тръгнаха.

— Ваша светлост изглежда твърде свидлива за жена, която носи перли за тридесет хиляди, когато ходи на театър.

Барбара го изгледа свирепо с помътнели от гняв очи.

— Как се осмеляваш да ми говориш така! Ще накарам слугите си да те пребият от бой — изкрещя тя и го удари силно с ветрилото си по ръката. — Изчезвай оттук, мошенико! — Тя кресна ядосано на кочияша: — Харви! Харви, спри! Чуваш ли!

Той дръпна юздите и докато конете спираха, просякът се ухили, разкривайки два реда прекрасни зъби, и каза:

— Не си правете труда, милейди. Задръжте си шилинга. Ето — ще ви дам нещо друго в замяна. — И той хвърли в скута й сгъната хартийка. — Прочетете го, ако ви е мил животът.

Точно когато колата спря и слугите се втурнаха да го хванат, просякът изчезна бързо, без изобщо да куца. Даже се обърна и направи подигравателен жест с ръка.

Барбара го проследи с поглед, докато се скри, погледна хартийката в скута си, рязко я разгъна и зачете.

„Проклет да е животът, който водя — прошепна тя. — Очаквай ме след два-три дни и гледай да свършиш своя дял от работата. Б.“

Тя си пое дълбоко дъх и тихо извика. Наведе се през прозореца, но той бе изчезнал.

Графинята се страхуваше. Тя също бе чула слуховете — търпението на краля се бе изчерпало и този път Бъкингам ще трябва да отговаря за наглото си предателство. Най-лекото наказание щеше да бъде изгнанието. А тя добре познаваше злостния нрав на братовчед си и не се съмняваше, че ако станеше нещо с него, той щеше да повлече и нея със себе си. При всяка среща с Чарлс тя го молеше настоятелно да повярва, че херцогът е невинен, опитваше се да го убеди, че това бе заговор на неговите неприятели, за да го погубят. Но той не й обръщаше особено внимание, а само я подпитваше какво толкова се е загрижила за човека, от когото едва ли бе видяла нещо добро. Това явно го забавляваше.

— Та той е мой братовчед! Не мога да позволя някакви негодници да оскверняват името му.

— Мисля, че може сам да се справи с всеки негодник на този свят. Не се тревожи за него.

— Значи ще го изслушате и ще му простите?

— Да, ще го изслушам, но какво ще стане после, не зная. Ще ми се да видя как ще се защити, а и не се съмнявам, че ще ни позабавлява с някоя добре измислена историйка.

— Та как би могъл да се защити! Той няма никакъв шанс! Всички ваши съветници искат да го видят обесен!

— Не се съмнявам, че и той им желае същото.

Процесът бе насрочен за следващия ден и Барбара твърдо беше решила да изтръгне някакво обещание от краля, макар да знаеше, че той се отнасяше към обещанията си като към жените — не смяташе за нужно да държи на тях. Както обикновено, тя се опитваше да постигне целта си със средства, на които той лесно се поддаваше.

— Но Бъкингам е невинен, господарю. Убедена съм, че е така. Моля ви, не позволявайте да ви измамят. Не разрешавайте да ви накарат да го осъдите!

Чарлс я изгледа остро. Никога, през целия си живот, той не бе правил нещо, което да не е по волята му, макар много пъти да бе вършил неща, към които нямаше никакво отношение, само за да си осигури спокойствие или онова, което му трябваше. Но бе живял години наред в упорит конфликт с властната си майка и не понасяше и най-невинния намек, че някой може да го води за носа. Барбара добре знаеше това.

Сега той й отговори ядосано, но твърдо:

— Не знам какво рискувате вие в случая, мадам, но съм сигурен, че е нещо голямо. В противен случай не бихте се застъпвали за другиго толкова горещо. Но на мен ми омръзна да ви слушам… Аз сам ще реша какво да правя и няма да позволя някаква натрапница да ми се бърка!

Те се разхождаха в югоизточната част на кралската градина, от двете страни на която се издигаха сградите с апартаменти на някои от висшите кралски служители. Денят бе топъл и тих, много от прозорците бяха отворени. Няколко дами и благородници се разхождаха по съседните алеи или си почиваха на тревата. Ядосана, Барбара повиши тон, без да се съобразява с хората наоколо.

— Натрапница, така ли! Добре тогава. И аз ще ви кажа какво мисля! Вие сте глупак! Да, точно така. Глупак! Защото, ако не бяхте такъв, нямаше да позволявате глупаци да ви нареждат какво да правите!

Отвсякъде обърнаха глави към тях, по прозорците се показаха любопитни лица, но бързо се скриха. В миг сякаш целият дворец притихна.

— Мерете си думите! — сряза я Чарлс. Обърна се кръгом и си тръгна.

Барбара отвори уста, като първата й реакция бе да му нареди да се върне — както някога можеше да го стори, — но точно тогава отнякъде дочу тих кикот. Тя бързо потърси с поглед нахалника, но срещна само усмихнати или безпристрастни физиономии. Тогава прихвана шлейфа си и тръгна в обратна посока. Кипеше от яд и усещаше, че непременно трябва да счупи нещо или да набие някого, за да не избухне. В този момент видя един от своите пажове, десетгодишно момче, което се излежаваше на тревата и си тананикаше.

— Ставай веднага, мързеливецо! — извика тя. — Какво правиш тук?

Детето я погледна учудено и бързо скочи на крака.

— Но нали вие ми казахте…

— Не ми противоречи, пале такова! — Тя му издърпа ухото и когато той се разхленчи, го перна още веднъж. Стана й по-добре, но с нищо не бе помогнала за разрешаването на своя проблем.

Заседателната зала беше дълга, тясна стая, облицована в тъмно дърво, а по стените висяха няколко картини в тежки златни рамки. В единия край имаше незапалена камина, от двете страни на която се издигаха високи прозорци с красиви колони. В средата се намираше дълга дъбова маса, а около нея бяха подредени няколко стола, богато украсени с дърворезба, с високи облегалки, извити крака и тъмночервени кадифени възглавници върху седалките. Докато още не бяха дошли съветниците, залата изглеждаше твърде подходящо място за работа по държавните дела.

Пръв пристигна Кларендън. Този ден подаграта го мъчеше особено и той трябваше да стане от леглото, за да присъства на процеса, но не би пропуснал случая, дори да бе и в много по-тежко състояние. На вратата той слезе от инвалидната количка и закуцука с мъка към мястото си. Веднага се зае с купчината документи, които един от секретарите му постави пред него. Замислен и намръщен, той изобщо не обърна внимание на онези, които дойдоха след него.

След няколко минути Чарлс бавно влезе в залата, придружаван от Йорк, а в краката им подтичваха няколко палави малки болонки. Едно от кучетата той държеше в ръце и когато спря за малко при сър Уилям Ковънтри, галейки копринената козина на ушите, животното се обърна и го близна. Кучетата не бяха дружелюбни, но познаваха и обичаха господаря си. Когато обаче някой от придворните се опитваше да се сприятели с тях, често опитваше зъбите им.

След малко се появи и Лодърдейл, огромен на ръст шотландец, и спря при краля, за да му разкаже някаква смешна история, която беше научил предишната вечер. Той не умееше да разказва, но въпреки това дълбокият смях на Чарлс прогърмя в залата, предизвикан повече от недодяланата ексцентричност на графа, отколкото от думите му. Йорк за разлика от краля го изгледа с явна неприязън и презрение. Най-сетне той седна до канцлера и двамата веднага подхванаха сериозен тих разговор. В залата едва ли имаше други, които в този ден да бяха заложили толкова много. От много години Бъкингам беше техен опасен и силен противник. Враждата се бе породила много преди Реставрацията, но напоследък се беше разгоряла особено силно.

Ако в Англия имаше някой, който да се страхува и мрази Бъкингам повече от Йорк и канцлера Кларендън, то това беше държавният секретар, лорд Арлингтън. Преди шест години, когато той за първи път пристигна в двора, те бяха приятели, но преследвайки едни и същи амбиции, с времето се разделиха и сега и за двамата бе твърде трудно да спазват дори елементарни норми на приличие един към друг.

Последен пристигна баронът, като величествено пристъпи прага — той никога не влизаше просто така. Откакто се завърна от Испания, обожаваше всичко свързано с тази страна и се държеше с една пресилена, типично кастилска помпозност и арогантност. Носеше руса перука, очите му бяха бледи и изпъкнали, почти рибешки, а в основата на носа му имаше черна лента с форма на полумесец, която преди време той бе залепил, за да прикрие белега си от саблен удар, но продължаваше да я носи, защото смяташе, че тя му придава зловещ и достоен вид, който според него особено му подхождаше. Чарлс винаги го бе харесвал, макар Йорк, разбира се, да бе на противоположното мнение. Сега баронът спря, извади от джоба си шишенце и лъжица и отсипа няколко капки от бръшляновия сироп в лъжицата. После поднесе течността към носа си, смръкна силно няколко пъти, докато в лъжицата не остана почти нищо. След това се избърса и прибра всичко обратно в джоба си. Негова светлост страдаше от непрекъснато главоболие и по този начин се лекуваше. Днес главата го болеше по-силно от всякога.

Чарлс зае мястото си на масата с лице към вратата, загърбил камината. Изтегна се на стола и взе две от кучетата в скута си — добродушен, ленив човек, който имаше здрав сън и добро храносмилане и бе благосклонен към света, като по-скоро се забавляваше от много неща, които вбесяваха не толкова спокойните по характер люде. Неговите изблици на гняв бяха твърде кратки и той отдавна бе изгубил интереса си към евентуалното обвинение на Бъкингам. Познаваше херцога отлично, не си въобразяваше за него нищо повече, отколкото за другите и беше наясно с твърде лекомисления му нрав, който му пречеше да бъде истински опасен. Процесът трябваше да се състои поради огромния интерес, който бе предизвикал случаят, но кралят вече не жадуваше за мъст. Щеше да бъде доволен, ако Бъкингам ги позабавлява този следобед.

По сигнал на краля вратата се отвори и там застана негова светлост, Джордж Вилиърс, вторият херцог Бъкингам, облечен така великолепно, сякаш отиваше на сватба, а не на въжето. В изражението на красивото му лице се долавяше едновременно надменност и изискана вежливост. Той остана там само за миг. После с гордата стойка на гвардеец прекоси стаята и коленичи пред краля. Чарлс кимна с глава, но не подаде ръката си, за да я целуне.

Останалите го гледаха напрегнато, като се опитваха да разберат какво му е на сърцето. Неспокоен ли бе, или бе уверен в себе си? Прошка ли очакваше или смърт? Но лицето на Бъкингам бе непроницаемо.

Арлингтън в ролята си на върховен прокурор стана на крака и започна да чете обвинителния акт. Херцогът се обвиняваше в многобройни и тежки престъпления: за заговорничене с представители на Камарата на общините; за това, че публично е противоречил на краля в Долната камара; че е настройвал представителите и на двете камари срещу интересите на краля; че се е опитвал да си създаде популярност. И най-тежкото провинение, за което те се надяваха, че ще заплати с главата си — измяна към краля и държавата — хороскопът на Негово величество. Изобличителният документ му бе показан, разбира се, от безопасно разстояние.

Между всички тези хора Бъкингам имаше само двама приятели и макар останалите да бяха дошли с намерението да проведат разследването с достойнство и нужния благоприличен тон, скоро те забравиха за това. Във възбудата си започнаха да говорят в един глас, надвикваха се, не се доизслушваха и често прекъсваха херцога. Той обаче се владееше напълно въпреки прословутата си избухливост и вежливо и покорно отговаряше на всяко от предявените обвинения. Единственият човек, към когото изобщо не проявяваше уважение, бе някогашният му приятел Арлингтън. Държането му към него бе явно арогантно.

Когато го обвиниха в това, че се е опитвал да си създаде популярност, Бъкингам му каза право в очите:

— Всички, които са били осъдени от лорд-канцлера и от ваша милост, неминуемо стават популярни.

Той имаше и готов отговор за обвинението в държавна измяна.

— Не отричам, господа, че това тук е хороскоп. Напълно вероятно е и да сте го получили от доктор Хейдън, който го е съставил. Но не мога да се съглася, че аз съм го поръчал или пък че засяга бъдещето на краля.

Недоволен шепот обиколи масата. „Какви ги приказваше този негодник? Как си позволяваше да се изправи пред тях и да ги лъже в очите?“ Чарлс едва-едва се подсмихна, но щом херцогът го погледна, усмивката му моментално изчезна и смуглото му лице застина сериозно.

— Ще бъдете ли така добър тогава, ваша светлост, да ни кажете кой е поръчал хороскопа? — попита саркастично Арлингтън. — Или може би това е тайна?

— Няма никаква тайна, господа. Ако с това ще внеса повече яснота по въпроса, ще се радвам да ви го съобщя. Сестра ми е поръчала този хороскоп.

Думите му учудиха всички с изключение на краля, който само подигравателно повдигна едната си вежда и продължи да гали кучето по главата.

— Сестра ви? — повтори Арлингтън с подходяща интонация, която явно показваше, че той смяташе думите му за плитка лъжа. После бързо попита: — А чий е той?

Бъкингам се поклони надменно и отговори:

— Това е нейна тайна. Трябва нея да попитате. Тя не ми се е доверила.

Херцогът бе върнат обратно в Тауър, където го посещаваха толкова много хора, сякаш бе някоя нова звезда на сцената или първата куртизанка. Чарлс се престори, че отново преглежда документите, и се съгласи, че подписът е на Мери Вилиърс. Арлингтън и Кларендън горещо се възпротивиха, тъй като никой от тях нямаше намерение да се откаже от битката, чийто краен изход можеше да коства главата на херцога или най-малко честта и богатството му. Този път го бяха хванали натясно, сам се бе пъхнал в ръцете им като последния глупак, но изплъзнеше ли им се, едва ли някога щяха пак да имат такъв късмет.

Чарлс слушаше и двете страни, както обикновено, внимателен и любезен.

— Много добре знам — каза той на Кларендън при едно от посещенията си при стареца в Уайтхол, — че мога да обвиня херцога в измяна. Но смятам, че човек е много по-ценен, когато носи глава на раменете си.

Той бе седнал на един стол до дивана, където лежеше Кларендън, в последно време прикован на легло от подаграта.

— Каква ви е ползата от него, господарю? Пак ще го удари на живот и ще замисли някой нов заговор, който този път може да ви коства живота.

— Не съм очарован от неговите заговори. Той не може да си държи езика зад зъбите и освен на себе си не може да навреди на никой друг. Още докато си плете кошницата, все ще издрънка на някого тайната. Не, Кларендън. Бъкингам се е постарал да спечели Долната камара и има голямо влияние над тях. Смятам, че така той ще ми бъде полезен. Ако му отсечем главата, само ще го направим мъченик.

Лорд-канцлерът бе обезпокоен и ядосан, но се постара да прикрие чувствата си. Той не можеше да се примири с ужасния навик на краля да решава сам въпросите, които го засягаха лично.

— Ваше Величество, вие сте твърде добър по природа и лесно прощавате. Ако вие не харесвахте лично херцога, до такова решение никога не би се стигнало.

— Може би, канцлер. Може би наистина съм прекалено великодушен. — Той повдигна рамене и стана, като даде знак с ръка на Кларендън да остане на мястото си. — Но аз не мисля така.

За миг само Чарлс го погледна сериозно с черните си очи. Сетне се усмихна едва-едва, кимна с глава и излезе от стаята. Канцлерът гледаше след него разтревожен и намръщен. Щом кралят излезе, той премести поглед върху бинтования си крак. Много добре знаеше, че този човек бе единствената му защита срещу цяла орда завистливи противници, между които Бъкингам просто най-открито и ефектно изразяваше чувствата си. Без благоволението на Чарлс той не би се задържал и две седмици.

„Може би съм прекалено великодушен, но не мисля така.“ Изведнъж канцлерът си припомни всички свои постъпки, с които бе огорчил краля. Той никога не си бе признал, но много хора настояваха, а и Чарлс сигурно им вярваше, че ако не беше се възпротивил, парламентът щеше вероятно да му отпусне по-голяма сума за лични разходи по време на Реставрацията. Много го бе ядосал и когато не му позволи да прокара указа за религиозните свободи. После споровете около титлата на лейди Каслмейн, която най-накрая бе гласувана от ирландските благородници, защото той отказа да подпише. С годините се бяха натрупали стотици други малки и по-големи обиди.

„Може би съм твърде великодушен…“ Кларендън знаеше какво искаше да каже кралят с тези думи. Чарлс нищо не забравяше и в края на краищата нищо не прощаваше.

Преди да изтекат и три седмици, откакто бе върнат в Тауър, Бъкингам бе освободен и по-арогантен от всякога навести всичките си стари свърталища. На една от вечерите у Каслмейн кралят му подаде ръката си за целувка. Херцогът пак започна да ходи по кръчмите и след няколко дни се появи в театъра с Рочестър и неколцина други. Седнаха в една от предните ложи и надвесени над парапета започнаха разговор с маскираните хора, като се оплакваха шумно, че Нел Гуин е напуснала сцената, за да стане любовница на лорд Бъкхърст.

След малко Хари Килигрю, който седеше в съседната ложа, започна да коментира аферите на херцога с младия мъж, който го придружаваше.

— От сигурно място знам, че няма да му възстановят правата — каза той.

Бъкингам му хвърли недоволен поглед и продължи да гледа представлението, но това само изостри желанието на Хари да се заяжда. Той извади гребен и започна да реши перуката си.

— Боже мой! — рече провлачено той. — Ужасно съм изненадан, че негова светлост е щастлив да има за любовница проститутката на половината мъже от двора.

Преди известно време той бе любовник на апатичната, но опасно чувствена графиня Шрузбъри и сега, когато тя го бе сменила с херцога, Килигрю непрекъснато говореше за това.

Бъкингам го смъмри навъсен:

— Дръж си езика зад зъбите, пале такова! Няма да позволя да злословиш по адрес на лейди Шрузбъри. Нейното име не е достойно за мръсна уста като твоята.

Маскираните лица на дамите и кавалерите започнаха да поглеждат към тях, тъй като гласовете им кънтяха из театъра, сякаш се караха. Благородниците от съседните ложи протягаха вратове, подсмихваха се и чакаха да видят какво ще стане, а някои от артистите се занимаваха повече с херцога и Килигрю, отколкото с ролите си. Като усети, че повечето погледи бяха насочени към него, Хари стана още по-нагъл.

— Интересно защо ваша светлост е толкова загрижен за една дама, която е въртяла опашка пред повечето от познатите ви?

Бъкингам се надигна, но после пак се върна на мястото си.

— Нагло хлапе! Голям бой те чака за тези думи!

Килигрю се възмути:

— Ваша светлост трябва да знае, че аз съм благородник и няма да се оставя да ме бият слуги. Ще бъде чест за мен да се дуелирам с вас като всеки друг. — Това бе въпрос на чест. С тези думи Килигрю напусна ложата и се обърна към приятеля си: — Съобщете на негова светлост, че ще го чакам зад Монтагю Хаус след половин час.

Младежът отказа и задърпа Хари за ръкава, като се опитваше да го вразуми:

— Не бъди глупак, Хари. Негова светлост нищо не ти е сторил. Ти си пиян. Хайде да си тръгваме.

— Върви по дяволите тогава — заяви Килигрю. — Ако ти си подъл страхливец, то аз не съм!

С тези думи той разкопча колана със сабята си, вдигна я високо и я стовари, както си беше в ножницата, върху главата на херцога. Веднага след това хукна да бяга, а Бъкингам с побеляло от гняв лице се втурна след него. Двамата се катереха по столовете, тъпчеха крака и мачкаха шапки по пътя си. Жените крещяха, от сцената се провикваха артистите, а горе по балконите се трупаха чираци, сводници и уличници, тропаха с крака и размахваха тояги.

— Убийте го, ваша светлост!

— Пронижете го в гърдите!

— Отрежете му носа!

Някой хвърли портокал и удари Килигрю право в лицето. Една ядосана жена сграбчи перуката на Бъкингам и я дръпна от главата му. Килигрю търчеше като бесен към един от изходите и ужасен поглеждаше назад към херцога, който вече го настигаше. В този миг Бъкингам извади сабята си и изкрещя:

— Спри, страхливецо!

Килигрю продължаваше да тича презглава, блъскаше безогледно мъже и жени, а херцогът след него тъпчеше падналите на земята. Той може би щеше да избяга, но някой протегна крак и го спъна. В следващия миг Бъкингам се хвърли отгоре му и здравата го ритна в ребрата с тъпото на обувката си.

— Ставай, жалък страхливецо! — прогърмя гласът му.

— Моля ви, ваша светлост! Аз само се шегувах!

Килигрю се гърчеше на земята, като се опитваше да избяга от ударите на херцога, който не преставаше да го рита жестоко в стомаха, гърдите и глезените. Театърът гърмеше от възбудени крясъци, с които тълпата го насърчаваше да го изкорми, да му пререже гърлото. Тогава Бъкингам се наведе над него, изтръгна сабята му и като я запрати надалеч, го заплю в лицето.

— Сополивец такъв! Та ти не заслужаваш да носиш сабя. — Той го ритна отново и Килигрю се преви надве и се закашля. — На колене! Моли се за живота си или, кълна се, ще те убия! Това заслужаваш, жалък страхливецо!

Хари пропълзя на колене и покорно изхленчи:

— Добри ми господарю, пощадете живота ми!

— Задръж си го тогава — измърмори Бъкингам, — ако смяташ, че ще ти бъде от полза. — И той го ритна още веднъж, за да го запомни.

Хари с мъка се надигна и тръгна да излиза, накуцвайки, като притискаше с ръка натъртените си ребра. Той бе изпратен от подигравателните подсвирквания на тълпата, която го замеряше с портокали, дървени тояги, обувки и обелки от ябълки. Никой не бе преживявал такъв позор като Хари Килигрю.

Бъкингам го изпрати с поглед. После някои му подаде перуката, той я изтупа от праха и я сложи на главата си. Щом Килигрю си отиде, подигравателните, викове бяха заменени от одобрителни възгласи към негова светлост и Бъкингам, усмихвайки се и кланяйки се на всички, се върна на мястото си. Той седна отново между Рочестър и Итъридж, запотен и разгорещен, но доволен от своя триумф.

— Господи, отдавна се канех да свърша тази работа.

Рочестър приятелски го потупа по рамото и каза:

— Негово величество трябва да е доволен и да ви прощава всичко. Няма жив човек, който така да заслужава публично наказание както Хари Килигрю.

LІІІ

Не бе изминал и месец от заминаването на лорд Карлтън и Амбър бе назначена за почетна дама на кралицата и настанена в един от апартаментите на Уайтхол. Той се състоеше от дванадесет помещения, по шест на стаж. Гледаше към реката и беше непосредствено до апартаментите на краля, където се стигаше по тесен коридор и стълби, които започваха от една ниша в салона. Много от тези коридори и скрити стълби са били направени, когато госпожа Кромуел е живяла в Уайтхол, за да може да надзирава по-лесно слугите си. Кралят също смяташе, че са удобни.

„Виж ти! — мислеше си Амбър, разглеждайки новата обстановка. — Какъв дълъг път съм изминала!“

Понякога се питаше развеселена какво ли биха си помислили леля Сара, чичо Мат и седемте й братовчеди, ако можеха да я видят — богата, с титла, с каляска, теглена от осем коня, с безброй рокли от атлаз и кадифе, със сбирка от смарагди, които съперничеха на бисерите на лейди Каслмейн, поздравявана с поклони от лордове и графове, когато минаваше по коридорите на двореца. Естествено, всичко това би ги смаяло. Но тя знаеше също така какво би си помислил чичо Мат. Той би казал, че е развратница и че позори семейството им! Но чичо Мат винаги си е бил един стар глупак!

Отначало Амбър сметна, че се е отървала едновременно и от съпруга си, и от свекърва си. Но скоро след подписването на мирния договор Люсила се върна в Лондон, като влачеше след себе си и Джералд. Той посети Амбър, запита я учтиво как се чувства и си отиде след няколко минути. Срещата с Брус му стигаше и сега нямаше никакво желание да се натъкне на краля. Тъй като вече знаеше защо Чарлс го бе направил граф и го бе оженил за богата жена. И ако се чувстваше унизен, не виждаше друго разрешение, освен да се преструва на безгрижен и безразличен. Нямаше друг лек освен да се впусне в разгулен живот. Смяташе да се грижи само за себе си и да остави жена си на собствената й съдба.

Но майка му не бе на същото мнение. Тя посети Амбър още на другия ден, след като се бе настанила в Уайтхол.

Амбър й посочи едно кресло и продължи да се занимава с работниците, които окачваха по стените картини и огледала. Тя усещаше, че Люсила я разглежда с критичен поглед, защото беше вече в осмия месец на бременността си. Не обръщаше никакво внимание на брътвежите на тази жена и само от време на време кимаше с глава или правеше разсеяно някоя забележка.

— Боже мой! — говореше Люсила. — Хората са станали много лоши! Никой, без изключение никой, мила моя, не е вън от подозрение. Не е ли така? Клюки, клюки и само клюки!… Само това се чува от всички страни!

— Хм! — рече Амбър. — О, да, разбира се!… Смятам, че ще бъде по-добре да окачим тая картина там, близо до прозореца. Защото трябва да бъде осветена от тая страна…

Тя бе донесла различни картини от Лайм парк и си спомняше какво бе разказвал Редклиф за осветлението на всяка картина.

— Разбира се, Джери не вярва нито думица!

— Какво? — запита Амбър, като се обърна. — Нито думица — за какво? Не, малко вляво. По-ниско. Ето, сега е добре. Какво искахте да кажете, госпожо?

— Казах, че Джери не вярва нищо. Той твърди, че това е ужасна лъжа и че ще извика на двубой всеки нехранимайко, който разпространява подобни слухове, само да го открие!

— Разбира се! — съгласи се Амбър, дръпна се назад и притвори очи, за да види как ще изглежда окачената картина. — Тук, в Уайтхол, един благородник не представлява нищо, докато не прихване някоя странна болест, не напише пиеса и не убие съперника си. Да, отлично! След като окачите и тая картина, сте свободни.

Убедена вече, че няма да се освободи от Люсила, преди да чуе онова, което, бе намислила да й каже, Амбър се отпусна в едно кресло и взе „Господин Куче“ в скута си. Чувстваше се изморена от дългото стоене на крака. Но сега вече свекърва й се устреми напред, разгорещена и развълнувана като жена, която има да казва отвратителна клюка.

— Вие сте млада, мила, и не познавате хората, както ги познава една по-възрастна, опитна жена. Всъщност истината е, че се носят неприятни приказки относно длъжността, с която сте натоварена в двореца.

Амбър се развесели и по устните й пробяга лека усмивка.

— Едва ли някога в двореца се е давала нова длъжност, без това да породи безкрайни клюки и приказки.

— Да, но сега е съвсем друго нещо! Казват!… Е, добре, нека говорим открито! Казват, че благоволението на краля, с което се ползвате, е повече от това, което би приела една почтена жена. Казват, госпожо, че вие носите дете от краля!

Тя гледаше Амбър твърдо и неумолимо, сякаш я очакваше да се изчерви, да се смути, да възнегодува и да заплаче.

— Е, добре — отбеляза Амбър, — щом Джералд не вярва, вас какво ви засяга?

— Какво ме засяга ли? Как ме изненадвате, госпожо! Нима желаете да ви се носи една такава слава? Аз мисля, че никоя честна жена не би допуснала подобно нещо — почти се задушаваше тя. — И не смятам, че вие бихте го допуснали, госпожо, ако бяхте почтена личност! Но не вярвам, че сте почтена личност! Сигурна съм, че не сте! Положително сте знаели, че сте бременна от краля, когато сте се омъжили за моя син! Знаете ли какво направихте, госпожо? Изложихте на присмех пред света моето честно и почтено момче, опозорихте доброто име на рода Стенхоуп…

— Виждам, че имате много нещо да кажете за нравствеността ми, госпожо — каза хапливо Амбър, — и все пак приемате да живеете с мои пари!

Лейди Стенхоуп извика ужасена:

— Ваши пари? Господи, накъде отива светът? Когато една жена се омъжи, парите й принадлежат на нейния съпруг! Дори вие трябва да знаете това! Да живея за ваша сметка! Аз дори не мога и да си помисля такова нещо, госпожо!

— Тогава престанете да пилеете парите ми! — процеди през зъби Амбър.

Лейди Стенхоуп скочи.

— Как си позволявате, проклетнице? Ще заведа дело против вас! Ще видим тогава на кого са тия пари!

Амбър стана, остави кучето на пода и то се изтегна, прозина се и показа розовия си език.

— Ако го направите, ще покажете, че сте по-глупава, отколкото предполагах. Сватбеният договор ми предоставя целия надзор върху богатството ми. А сега вървете си и не ме безпокойте повече или ще ви накарам да съжалявате за всичко!

И тя махна гневно с ръка, но понеже лейди Стенхоуп се колебаеше, като й хвърляше яростни погледи, сграбчи една ваза и я вдигна, за да я хвърли. Вдовстващата баронеса вдигна фустите си и бързо избяга. Но Амбър не се радваше на тържеството си. Запокити вазата, отпусна се в едно кресло и започна да плаче. Поради бременността си тя се дразнеше от всичко.

С помощта на доктор Фрейзър Амбър роди син. Много придворни дами вече раждаха с помощта на лекаря вместо на акушерката, въпреки че другаде това се считаше просто за още едно доказателство за упадъка на аристокрацията.

Детето се роди през една гореща и бурна октомврийска утрин. Беше голямо, е червени петна по кожата и с кичур черни коси.

След няколко часа Чарлс дойде сам, безшумно, за да види последната издънка на многочисления си род. Наведе се над изрязаната от дърво люлка, поставена край леглото на Амбър, и много внимателно вдигна покривката от бял атлаз. Върху устните му се появи лека усмивка и той прошепна:

— Дявол да го вземе! Готов съм да се закълна, че това дяволче прилича на мене!

Бледа и изтощена, сякаш бе загубила всичката си сила, Амбър лежеше по гръб и му се усмихваше.

— Нима не очаквахте подобно нещо, Чарлс?

Той продължаваше да се усмихва.

— Но, да, мила моя!

Взе ръчичката на бебето и я целуна.

— Аз съм много грозен, за да може едно детенце да прилича на мене.

След това се обърна към нея:

— Надявам се, че се чувствате добре. Преди малко видях доктора и той ми каза, че раждането е било леко.

— Леко за него! — отвърна Амбър, която обичаше да бъде съжалявана. — Но се чувствам доста добре!

— Разбира се, мила! След две седмици няма да си спомняте дори, че сте раждали.

Чарлс я целуна и си отиде, за да я остави да почива.

След няколко часа пристигна Джералд и я събуди. При все че беше явно смутен, влезе в стаята наперено, облечен в костюм от светложълт атлаз, украсен с повече от сто метра панделки и напръскан обилно с парфюм от портокалов цвят. От сребърната шпага до дантелената вратовръзка, от претрупаната с пера шапка до богато извезаните шевици той олицетворяваше съвършения образ на конте, на един от ония млади хубавци, отраснали в Англия и излъскани във Франция, които посещаваха Роял Иксчейндж, Чатлин, ложите на актрисите и Ковънт Гардън. Прототипът му можеше да се види десетки пъти по продължението на Дръри лейн, на Пал Мал или по всяка друга елегантна улица в Лондон.

Той целуна Амбър като обикновен посетител и каза весело:

— О, госпожо! Изглеждате прекрасно за една родилка? А къде е потомъкът на рода Стенхоуп?

Нан отиде в детската стая и донесе върху възглавница бебето, облечено в дълга бродирана рокличка, толкова дълга, че се влачеше по пода. В двора вече не бе модерно да се повиват новородените и детето не беше стегнато като мумия, за да не може да мърда.

— Ето! — каза Нан някак предизвикателно, като сама държеше бебето и нямаше никакво намерение да му го подаде. — Нали е хубаво?

Джералд се наведе, за да го разгледа, но с ръце на гърба. Изглеждаше озадачен и смутен, защото не знаеше каква реплика би подхождала на случая:

— Хей, млади момко! Хм… Колко е червено личицето му!

— Не повече от вашето, когато сте били колкото него! — отвърна Нан.

Джералд подскочи изплашен. Той се боеше от Нан, както се боеше от жена си и от майка си.

— О, уверявам ви, че не исках да обидя никого! То е… наистина, то е действително много хубаво! О, да, и прилича на майка си! Залагам главата си, ако не е така!

Бебето отвори уста и започна да пищи. Амбър махна с ръка и Нан го отнесе. Останал сам с жена си, Джералд започна да нервничи и не знаеше какво да прави. Извади табакерата си, последна дума на модата, и смръкна енфие.

— Е, хайде, госпожо! Положително вече желаете да си починете! Няма да ви безпокоя повече. Впрочем поканен съм на театър от неколцина мои познати благородници.

— Чудесно, милорд! Вървете! Благодаря за посещението.

— О, няма защо, госпожо! Протестирам! Аз ви благодаря, че ме приехте. Ваш слуга, госпожо!

Целуна я отново, — уплашена и забързана целувка по върха на носа — поклони се и се отправи към вратата. Тъкмо щеше да излезе, но го осени някаква внезапна мисъл и той се обърна:

— О, щях да забравя, госпожо! Как мислите да го кръстим?

Амбър се засмя.

— Чарлс, ако е съгласен ваше благородие.

— Чарлс? О, да! Разбира се! Естествено! Чарлс…

Джералд почти избяга и преди да затвори вратата, Амбър го видя да избърсва челото си.

Четиридесет дни след раждането, когато влезе отново в допир с живота, Амбър уреди празник, който се превърна в истинско тържество за нея.

В апартамента и се събраха най-големите благородници и най-видните дами на Англия. Тя ги гости със сладкиши и вино и прие техните целувки, излияния и похвали с достойнство. Гостите трябваше да признаят помежду си, че детето е несъмнено наследник на Стюартите, и казваха с лукаво задоволство, че дори кралят не е бил по-грозен, когато се е родил. И Амбър не смяташе, че детето й е хубаво, но се надяваше, че може би ще се разхубави. Във всеки случай важното беше, че то прилича на Чарлс. Кръстник на детето бе сам кралят и при кръщенето той подари на Амбър сребърен сервиз, който бе със строга линия, но хубав и много скъп. Синът му получи обичайните дванадесет сребърни лъжици на апостолите.

След като се съвзе, Амбър се замисли по какъв начин да се освободи окончателно от досадната си свекърва.

Люсила нямаше намерение да се връща на село, пръскаше безразборно пари и въпреки предупрежденията на Амбър продължаваше да й изпраща сметките на всичките си покупки. Амбър протакаше, защото обмисляше един проект, с който се надяваше да принуди баронесата сама да посреща дълговете си. Смяташе да й намери съпруг. Люсила продължаваше да се мръщи и да говори за правата си на свекърва и да се възмущава от новите нрави, но все пак бързо ги възприемаше. Никоя актриса не носеше по-деколтирани рокли от нейните. Никоя придворна дама не флиртуваше колкото нея, никоя жена от дъното не бе по-изрисувана от нея. Тя беше весела и, както сама смяташе, съблазнителна като едно котенце.

Баронесата не обръщаше внимание на мъжете, които й бяха връстници, а предпочиташе двадесет и пет годишните контета, които се хвалеха с броя на опропастените от тях девственици и смятаха, че е много смешно да се чупят главите на нощните пазачи, ако се опитват да им пречат при нарушаване на нощния покой на града. За нея те представляваха вълнението и радостта, които бе пропуснала в живота си, и тъй като не се чувстваше по-възрастна от тях, тя отказваше да повярва, че годините са я променили. Но ако тя не си даваше сметка за разликата, за тях не можеше да се каже същото и те я изоставяха при всеки удобен случай за някоя петнадесет или седемнадесетгодишна хубавица. Според тях баронесата беше една стара кранта без състояние, което да компенсира този недостатък, и само се излагаше.

Сред тях имаше един, към когото баронесата изпитваше по-голямо влечение. Казваше се Фредерик Фотергил — невъздържан и самоуверен млад глупак, когото виждаха навсякъде, дето беше модно да се ходи, и правеше всичко, което се налагаше от добрия вкус на деня. Той бе висок, слаб, с женствена красота, запален дуелист, отличил се като доброволец срещу холандците през последните две години.

Амбър посъбра сведения за него и разбра, че е син на човек, който не се бе обогатил по време на Реставрацията — както впрочем по-голямата част от привържениците на краля, — с големи дългове и че всеки ден затъва все повече. Живееше нашироко, купуваше си скъпи дрехи, имаше собствена карета, нямаше много късмет в хазарта и често му се налагаше да се измъква от дома си или да преспива при приятели, за да избяга от настойчивите си кредитори. На Амбър й се струваше, че той едва ли би имал нещо против едно толкова просто разрешение на проблемите си.

Затова Амбър го извика една сутрин в апартамента си. Бе отпратила търговците, но в стаята все още бяха Нан, няколко прислужници, една шивачка, която си тръгваше, Тенси, кучето и Сюзън. Сюзън, облегнала пухкавите си ръчички върху скута на майка си, я гледаше сериозно и слушаше защо младите дами не би трябвало да дърпат перуките на благородниците. Веднъж тя бе пробвала с перуката на краля, която падна, и оттогава не пропускаше да посегне към всеки мъж, който се наведеше достатъчно близко над нея. Сега обаче тя кимаше покорно.

— И това няма да се повтаря, нали? — каза Амбър.

— Никога — съгласи се Сюзън.

В този момент влезе сър Фредерик, поклони се изискано от вратата и повторно, когато застана пред нея.

— Ваш покорен слуга — каза той тържествено, но я обгърна с приятелски и самоуверен поглед. Сюзън му се поклони, а той се наведе много ниско, за да й целуне ръка. Очите й се спряха на перуката му, заискриха палаво, но бързо се отправиха виновно към майка й, която я наблюдаваше свила устни и потропваше с крак. Тя моментално прибра ръцете си на гърба, Амбър се засмя, целуна дъщеря си и я отпрати заедно с бавачката. След това отиде при тоалетката си, за да довърши гримирането, а той се настани до нея — самодоволен и много горд, че бе извикан сутринта и насаме от графинята. Мислеше си, че знае много добре за какво го е поканила.

— Правите ми голяма чест, графиньо — каза Фотергил, загледан в корсажа й. — Безкрайно ви се възхищавам, ваша светлост! Още от деня преди няколко месеца, когато ви видях в театъра, в ложата на краля! Кълна се в честта си, госпожо, че не можах да съсредоточа нито поглед, нито мисъл на сцената!

— Това е много мило от ваша страна, господине! И случайно аз ви видях да приказвате с моята свекърва!

— Ох! — намръщи се той. — Тя не представлява нищо за мене, уверявам ви!

— А тя говори за вас най-хубави неща, господине! Като я слуша човек, би помислил, че е влюбена във вас!

— Какво? Абсурд! И освен това тази работа никак не ме засяга, нали?

— Мисля, че не сте извлекли полза от чувствата й към вас?

Амбър стана и прекоси стаята, за да се облече зад един параван. Но преди да се закрие, остави пеньоара си да се смъкне леко, за да може да се види хубавата й гръд. Тя искаше да й се възхищават всички мъже, колкото и малък интерес да представляваха за нея. Защото споделяше леглото си само с Чарлс или спеше сама!

Сър Фредерик замълча няколко минути. После отговори категорично:

— Не! Дори не съм й задавал неприлични въпроси! При все че — искрено казано, ако бях сторил това, може би нямаше да се разочаровам.

— Но толкова ли държите на честта си, та не се решавате да опитате?

— Боя се, госпожо, че тя не е напълно по вкуса ми.

— Наистина ли, сър Фредерик? А защо, моля ви?

Фредерик се чувстваше изигран. Когато тя го покани, той бе разправил на всичките си приятели, че младата графиня Данфорт се е влюбила лудо в него и го е повикала да я посети. Започнал бе да разбира, че тя не го желае и че може би играе роля на посредница за своята свекърва. И ще бъде действително кръгъл глупак, ако се остави да го омотае за тая стара кранта!

— Но тя е много по-възрастна от мене, графиньо! Боже мой, тя е най-малко на четиридесет години! Старите жени обичат младите мъже, но обратното, струва ми се, не е нормално!

Вече облечена, Амбър отиде при тоалетката и започна да търси нещо в една пълна със скъпоценности кутия. В живота, който водеше сега в двореца, нищо не й доставяше по-голямо удоволствие от усещането, че е достатъчно богата и силна, за да може да разполага както си иска с живота на другите.

— В такъв случай, сър Фредерик, съжалявам… — Амбър си сложи една от гривните. — Бях помислила, че ще мога да ви помогна в тоя случай. Знаете ли, че тя притежава голямо богатство?

Амбър продължи да си играе разсеяно със скъпоценностите си.

Фредерик се раздвижи, изправи се и се наведе напред.

— Казвате, голямо богатство?

Тя го изгледа зачудена.

— Ами да, разбира се! Нима не знаехте? Боже мой, по нея въздишат поне стотина души, които горят от желание да я направят своя съпруга! Тя се колебае кого да избере, но мисля, че има особена слабост към вас.

— Богатство? Смятах, че няма пукната пара. Всички ми казваха същото!… Действително, графиньо, вие много ме изненадахте!

Той изглеждаше смаян, неспособен да повярва в добрия случай, който му се представяше.

— Колко… тоест…?

Амбър побърза да му помогне.

— О, мисля около пет хиляди лири!

— Пет хиляди? Годишно?

Пет хиляди лири годишен доход действително съставляваше огромно богатство.

— Не — обясни Амбър, — всичко пет хиляди! Разбира се, тя има и някои земи.

Очевидно той бе разочарован и като видя това, Амбър добави:

— Мисля, че тя е решила вече да се омъжи за младия — как се казваше? — онзи, който ходи винаги облечен в костюм от зелен атлаз. Но ако успеете да говорите с нея в скоро време, може би…

След по-малко от две седмици сър Фредерик се ожени за вдовстващата баронеса. Бе започнал да я ухажва още с излизането си от жилището на Амбър и когато й направи предложение, тя прие. Амбър даде на свекърва си пет хиляди лири срещу задължението, че няма да иска нито стотинка повече.

В началото баронесата се възмути и отказа, като твърдеше, че може да разполага с цялото богатство на своя син. Амбър я предупреди, че ако не приеме, ще се отнесе към краля, който положително ще застане на нейна страна. Накрая Люсила се задоволи с петте хиляди лири, които поне щяха да покрият дълговете й. Но тя не мислеше за парите. Бе по-скоро възбудена от мисълта, че отново ще бъде омъжена и сега вече за един хубав младеж, като не си даваше сметка, че може да му бъде майка. Венчавката стана през нощта и докато Джералд беше много възмутен от постъпката на майка си, Амбър се забавляваше с облекчение и с известно презрение.

Няма по-жалко същество на земята от добродетелната жена, която години наред живее нещастно, за да пази нещо, което завистливият свят, тъй или иначе, няма да й признае.

След като се отърва от майката, Амбър помисли за сина. Тя знаеше, че Джералд има любовна интрига с мис Поли Старк — едно много хубаво момиче на петнадесет години, — което наскоро бе отворило магазинче на Чейндж, където продаваше панделки и други дреболии. Така че една вечер в края на ноември, когато Джералд влизаше в салона на Нейно величество, Амбър стана от масата за игра и тръгна към него.

Както всякога, когато се изправяше пред жена си, Джералд се смути и изплаши. Помисли, че тя ще започне да го упреква заради госпожица Старк.

— Боже мой, колко е задушно тук! — извика Джералд. — Човек може, да се задуши.

— Едва ли — отвърна кротко Амбър. — Боже, какъв хубав костюм имате! Шивачът ви е несравним!

— Как? Благодаря, госпожо!

Объркан, той се погледна и побърза да върне похвалата:

— И вие носите много хубава рокля!

— Благодаря, господине! Панделките купих от една девойка, която работи отскоро на Чейндж. Казва се госпожица Старк, мисля, и има забележителен усет към гарнитурите.

Джералд почервеня до ушите. Така значи, въпросът действително беше за госпожица Старк. Той съжали, че бе дошъл в двореца. Бяха го повлекли приятели, които имаха любовни връзки с придворните дами.

— Госпожица Старк? — повтори Джералд. — Хм… това име ми напомня нещо!

— Помислете, надявам се, че ще си спомните. Тя ви познава много добре.

— Говорили ли сте с нея?

— Разбира се, повече от половин час. Станахме добри приятелки.

— Нима?

Амбър избухна в смях и го потупа по ръката с ветрилото си.

— Хайде, Джералд, не се правете на глупав. Как бихте могли да вървите в крак с модата, без да поддържате някое момиче? Кълна се, че не желая да имам верен съпруг, защото бих се изложила на хорския присмех.

Джералд я изгледа като гръмнат, след това наведе глава и дълго остана загледан в обувките си, като се мръщеше жално. Не можеше да разбере дали жена му говори сериозно, или се подиграва с него. Във всеки случай се чувстваше смешен и не знаеше какво да каже.

— А вие какво мислите? Тя се оплаква, че сте били много стиснат към нея!

— Какво? Аз — стиснат, бога ми, госпожо, та тя иска карета и апартамент на Дръри лейн, иска да носи копринени чорапи и кой знае още какви глупости! Оказа се ужасно скъпа вещ! Би ми струвало по-малко да поддържам Лондонския мост.

— Все пак — забеляза Амбър — не можете да се смятате за изискан съвременен мъж, ако не поддържате любовница, нали?

Той отново я изгледа съвсем объркан.

— Какво? Аз… Да, разбира се, модата е такава, но…

— И ако желаете да имате любовница, тя трябва да бъде хубава, а хубавите струват скъпо…

Изведнъж тя стана.

— Да видим, господине, дали не можем да се спазарим с вас? Аз ще давам по двеста лири годишно на госпожица Старк, докато тя се радва на вашето благоволение, а на вас ще отпускам по четиристотин. Ще ми подпишете, че се задължавате да ограничите вашите лични разходи до тая сума и няма да ме търсите повече. Ако правите дългове, аз няма да отговарям за тях. Какво ще кажете?

— О, разбира се, много великодушно от ваша страна, госпожо. Но аз мисля, т.е. моята майка ми каза…

— По дяволите майка ви! Малко ме интересува какво казва тя! Вие съгласен ли сте или не? Защото, ако не се съгласите, ще поискам от Негово величество да каже на архиепископа да унищожи нашия брак…

— Да унищожи? Но, госпожо, как бихте могли… Бракът е консумиран…

— Кой ще го докаже? Освен това мисля, че имам по-големи възможности от вас, за да подкупя съда! Затова кажете, какво решавате? Удостоверението, което трябва да подпишете, е готово в стаята ми. Боже мой, какво повече бихте могли да желаете? Струва ми се, че предложението ми е безкрайно великодушно, защото знаете, че бих могла да ви оставя без нищо!

— Добре, много добре, само че…

— Само че?

— Не казвайте на мама!

LIV

Джеймс се беше облакътил на прозореца и гледаше няколко дами, които се разхождаха в градината. Той свирна тихо и когато те вдигнаха глави към него, махна им приятелски с ръка. Изненадани, те избухнаха в кикот и го извикаха да слезе при тях, но Джеймс започна сложна пантомима, като клатеше глава, свиваше рамене и сочеше с палец някъде зад гърба си. А после вратата зад него се отвори и той изведнъж стана сериозен, затвори прозореца и се обърна към стаята.

Анна Хайд бе ходила в кабинета на своя девер и се връщаше. Грозните й устни трепереха, тя подсмърчаше и бършеше очите си с кърпичка. Годините, които се бяха изнизали, не бяха я разхубавили. Сега тя беше на тридесет. Коремът й беше издут от шеста бременност, а бе започнала и да дебелее, защото яденето беше единственото й удоволствие. Лицето й бе нашарено с червени пъпки с черни точки на върха. Беше прихванала сифилис от негово височество. И все пак Анна бе запазила известно величие в осанката си. Не я обичаха, но я почитаха и се бояха от нея.

Всички знаеха, че херцогът е под нейно влияние, че тя го учи какво да говори в Коронния съвет и той я слуша. Единствено в любовните си връзки той запазваше някаква независимост, като ги продължаваше въпреки нейните оплаквания. Често водеше жени в една стая в съседство със съпружеската им спалня и напускаше леглото на Анна, за да отиде там. Но повечето време двамата проявяваха разбиране и уважение един към друг.

Анна затвори бавно вратата, Джеймс я изгледа въпросително, докато тя се мъчеше да се съвземе.

— Какво ви каза? — запита херцогът.

— Какво ми каза? — повтори тя, като чупеше ръце. — Така и не разбрах. Изслуша ме много учтиво, не пожела да обещае нищо. О, ваше височество, какво да правя?

Йорк се намръщи и вдигна рамене.

— Не зная!

Очите на Анна веднага блеснаха.

— Не знаете? Само това знаете! Никога не ви е ясно какво трябва да правите, каквото и да стане! Няма да знаете какво да правите и когато станете крал! Бог да ви помага, ако не бъда с вас, за да ви казвам. Слушайте!…

Анна отиде до него, хвана го за жилетката и го разтърси.

— Ще продължавате ли да стоите със скръстени ръце и да гледате как една банда интриганти и лъжци гонят баща ми! Чувате ли ме? Идете при краля! Говорете му! Обяснете му какво са намислили! След като толкова години баща ми е служил на Стюартите вярно и предано, кралят не може да постъпи така! Не бива да го уволнява! Вървете и му го кажете… — Тя го побутна.

— Ще опитам — каза Йорк немного убедено.

Той излезе и потропа на една съседна врата. Гласът на краля извика отвътре да влезе.

— Надявам се, че не ви безпокоя, сир?

Чарлс се обърна усмихнат. Ако се досещаше за какво е дошъл брат му, не се издаде.

— Никак, Джеймс. Влезте! Идвате тъкмо навреме, за да изпратите поздрави на Менет. Какво да й пиша от ваше име?

Намръщен, зает със собствените си мисли, херцогът се поколеба, преди да отговори.

— Какво ли? Пишете й, че се надявам скоро да ни посети.

— Тъкмо това й писах. Тя смята да дойде идната година. А сега какво има, Джеймс? Някаква неприятност?

Джеймс седна и потърка ръце замислен.

— Да, сир.

Кралят го чакаше да продължи.

— Анна се бои, че вие нямате приятелско отношение към канцлера.

Чарлс се усмихна.

— Много се лъже. Ще се отнеса към канцлера толкова приятелски, колкото ми е възможно. Но и вие знаете, Джеймс, че това не е само моя работа. Аз имам парламент, пред който трябва да отговарям за делата си, и сега тоя парламент е много критично настроен.

— Но Ваше Величество няма да пожертва един човек, който му е служил толкова дълго и така добре, само за да задоволи парламента?

Джеймс нямаше твърде добро мнение за института, който управляваше страната, нито за отстъпките, които брат му правеше пред него. „Това ще се промени, когато се възкача аз на престола“ — си казваше той.

— Никой не цени по-добре от мене заслугите на канцлера, но истина е, че той е изхабил вече своите възможности спрямо мене и Англия. Зная, че го осъждат за много неща, за които той не е виновен, но важното е, че в парламента го мразят. Искат да се отърват от него завинаги. Каква полезна работа може да върши човек в неговото положение?

— Може би това негово положение е временно и той би могъл да излезе от него, ако Ваше Величество реши да му помогне.

— Работата е по-сложна, Джеймс. Зная, че той е верен и способен, но е затънал същевременно в едно блато от остарели идеи. Не иска да разбере, че бунтът промени много неща в Англия. Не чувства и — което е по-лошо — не иска да почувства, че сега се прокарват нови пътища. Не, Джеймс, аз се боя, че царството на канцлера е вече свършено!

— Свършено? Трябва ли да се разбира, сир, че вие имате намерение да го уволните?

— Едва ли имам друга възможност. Малцина са приятелите му, които биха могли да му помогнат — той никога не си е дал труд да си купи няколко верни привърженици. Никога не си е служил с подобни способи.

— Добре. Но понеже говорим искрено, сир, защо не казвате истинската причина, поради която сте намислили да го изгоните?

— Казах ви я.

— В двореца се оформя друго мнение. Според слуховете Ваше Величество може всичко да прости на канцлера освен застъпничеството му пред лейди Стюарт за Ричмънд!

Черните очи на Чарлс засвяткаха.

— Слуховете често пъти са доста нахални, а също и вие, Джеймс. Ако смятате, че съм толкова глупав, та да прогонвам заради една жена човек, който може да ми бъде полезен, вие действително имате много лошо мнение за моите умствени способности! Признайте, че аз съм бил толкова добър към вас, колкото не е бивал никой крал със своя брат, и че вие живеете като същински монарх! Но в тоя случай съм твърдо решен. Няма да успеете да промените мнението ми и затова ви моля да не ми говорите повече по тоя въпрос.

Джеймс се поклони учтиво и си отиде. „Човек винаги трябва да се подчинява на краля“ — си казваше той; но все пак придворните можаха да забележат и да разтълкуват студенината, която бе настъпила между двамата братя.

След няколко дни кралят извика Кларендън в Уайтхол, макар че старецът беше болен и не излизаше от къщата си на Пикадили, където Чарлс често събираше съвета, за да му спести придвижването до двореца. Чарлс и Йоркският херцог отидоха в официалното жилище на канцлера и тримата седнаха да говорят.

Тоя разговор тежеше на Чарлс и той щеше да го отложи, ако не го смяташе за много необходим. Защото в страната и особено в парламента цареше безпокойство и той се надяваше да го уталожи, като обещае, че всичко ще се поправи, щом бъде дадена изкупителната жертва. Все пак той го познаваше отдавна и при все че Кларендън често пъти се отнасяше с него като с недисциплиниран ученик, като критикуваше приятелите и любовниците му, Чарлс знаеше, че той беше най-добрият министър, който бе имал, и че такъв няма да има вече. След като си отидеше Кларендън, около него щяха да останат само хитри, враждебни и себични люде, с които щеше да излиза на глава само ако има присъствие на духа. Защото инак трябваше да се откаже от управлението на Англия.

Но нищо не можеше да се направи. Чарлс изгледа Кларендън право в очите.

— Господине, както може би знаете, общото желание е в управлението да се явят нови хора. Много ми е мъчно, че трябва да ви съобщя това, но не мога да се опълча срещу течението. Парламентът иска вие да се оттеглите и смятам, че ще бъде по-мъдро, ако сам избързате.

Преди да отговори, Кларендън помълча доста.

— Ваше Величество говори сериозно?!

— Да, канцлер. Съжалявам, но работите са сложени така. Вярвайте, че не съм взел това решение нито внезапно, нито сам!

Очевидно кралят искаше да каже, че това мнение споделят много англичани.

Но Кларендън се престори, че не е разбрал неговата мисъл.

— Може би Ваше Величество намеква за госпожата?

Така той назоваваше Барбара.

— Не, канцлер, съвсем не — отговори меко Чарлс, без да спори.

— Боя се, че някои недостойни близки на Негово величество упражняват върху него повече влияние, отколкото той може да допусне.

— Дявол да го вземе, господине — отговори Чарлс с известно раздразнение и със светнали очи, — мисля, че не съм дотолкова лишен от ум.

Още веднъж Кларендън влезе в ролята на учител.

— Никой не цени повече от мене вашите естествени способности, сир, и тъкмо затова толкова често съм съжалявал, когато съм виждал Ваше Величество да губи времето си като крал на Англия в обществото на госпожата и нейния…

Чарлс стана.

— Господине, твърде често сте ми говорили на тая тема! Ще ме извините, че отказвам отново да ви изслушам. Ще изпратя секретаря Морис при вас, за да прибере държавния печат! Довиждане, господине!

И Чарлс излезе, без да се обърне.

Кларендън и Йорк го проследиха с поглед и когато вратата се затвори, очите им се срещнаха. Дълго и двамата мълчаха. Най-после Кларендън наведе глава, прекоси стаята и излезе в обляната със слънце градина. Край вратата седнали на тревата или облегнати на стените чакаха двадесетина души — мъже и жени. Пръснала се бе вест, че кралят е при канцлера, и се бяха събрали да го видят на излизане. Кларендън ги изгледа присвил очи и понеже всички го гледаха и се усмихваха, мина, без да спре. Зад себе си чу шепот.

Стигнал бе почти до края на градината, когато един весел женски глас му извика:

— Сбогом, канцлер!

Беше лейди Каслмейн от своя балкон, заобиколена с клетки, в които имаше шарени птички. От едната й страна беше лорд Арлингтън, от другата — Баб Мей. Макар че беше по обед, тя току-що бе изскочила от леглото, когато, бе научила за посещението и завързваше колана на пеньоара си, като се хилеше над него с разпусната червена коса.

— Сбогом, канцлер! — повтори тя. — Боя се, че няма да се видим повече.

Събраните в градината млади хора започнаха да се смеят. За миг очите на Кларендън срещнаха тези на лейди Каслмейн и това се случваше за първи път. Бавно изпъна рамене. Изглеждаше уморен, състарен, със следи от скръб и разочарование по лицето, което в тая минута изразяваше едновременно презрение и съжаление.

— Госпожо — каза Кларендън с нисък, спокоен и същевременно ясен глас, — щом човек живее, неминуемо остарява.

После продължи нататък и изчезна следван от погледа на Барбара, която бе неприятно изненадана.

Младежите отдолу я поздравяваха, но тя не ги чуваше. Внезапно се врътна, избяга в стаята си и тръшна вратата. Грабна едно огледало, хукна към светлината и се взря в него, като попипваше с пръсти бузите си, устата, гърдите. „Не е вярно! — мислеше си отчаяно. — По дяволите този стар негодник, разбира се, че не е вярно! Аз никога няма да остарея, няма да се променя! Ами че аз съм само на двадесет и седем години и това означава, че съм млада, жената е в най-хубавата си възраст на двадесет и седем!“

Но тя си спомняше как сякаш вчера двадесет и седем години й изглеждаха едва ли не старост, как беше се бояла от мисълта за това, как я беше избягвала. „О, проклет да бъде! Защо го каза?“ Почувства се отвратена, изпълнена с омраза. Някак си след всичките тези години на взаимна ненавист той бе казал последната дума. Но после я озари бунтарска решителност. Отвън мъжете чакаха възбудени, радостни — какво значение имаше този глупав, завистлив старец? Беше си отишъл и тя нямаше да го види повече. Тя хвърли огледалото и отиде до вратата, отвори я със замах и излезе навън усмихната.

Страх и безпокойство владееха в двореца. Хората се бояха един от друг. Дори ония, които се смятаха близки, едва-едва си говореха, минаваха през салоните, сякаш нямаха нито приятели, нито неприятели. Шепнеше се от ухо на ухо, носеха се слухове, подобни на морски ветрец, който се докосва до човека и изчезва. Никой не се чувстваше в безопасност. Канцлерът си бе отишъл, но враговете му не бяха задоволени така, както очакваха. Чий ред беше сега?

Мнозина твърдяха, че втората жертва ще бъде лейди Каслмейн. Барбара чу, че се говори за това, но сви безгрижно рамене и не се разтревожи никак. Ако настъпеше такъв ден, чувстваше се в състояние да го изнудва, както бе правила и в миналото. Тя си живееше удобно в двореца и не очакваше да я изгонят.

Но една сутрин, когато се намираше в леглото с господин Джърмин, нейната прислужница Уилсън нахлу разтревожена в стаята.

— Ваше благородие, о, ваше благородие! Идва!

Барбара седна в леглото, като отхвърли назад косите си, докато Джърмин подаваше глава над завивките и питаше:

— За кой дявол приказвате? Аз мислех, че…

— Кралят, идва кралят! Сега минава през салона и след минутка ще бъде тук!

— Господи, Уилсън! Задръж го за малко! Джърмин, за бога, не гледайте като глупак, ами станете!

Хенри Джърмин стана от леглото трудно, прибра дрехите и перуката си и избяга. Барбара легна пак и се зави през глава. Тя чуваше испанските кучета на краля, които тичаха в съседната стая, и приглушения глас на Чарлс, който говореше с Уилсън (носеше се слух, че той неотдавна се е сближил с хубавата прислужница, макар да не бе успяла още да ги накара да си признаят). Барбара отвори едно око и забеляза с ужас, че Джърмин е забравил едната си обувка. Прибра я бързо и я мушна в леглото. След това спусна завесите на балдахина и се престори на заспала.

Чу как се отвори вратата на стаята. Кучетата се промъкнаха веднага под завесите, скочиха на леглото и почнаха да лижат лицето й. Барбара прошепна някакво проклятие и подаде ръка, за да ги отблъсне, тъкмо когато Чарлс дърпаше завесите с усмивка, защото никак не изглеждаше заблуден от сънливия поглед, с който го посрещаше Барбара. Той изпъди кучетата.

— Добър ден, госпожо!

— О, добър ден, сир!

Тя се изправи в леглото, като с една ръка подреждаше косите си, а с другата придърпваше свенливо завивката над голите си гърди.

— Колко е часът? Късно ли е?

— Почти обяд.

Чарлс се наведе и дръпна дългата синя панделка от обувката на Джърмин, извади я и я вдигна във въздуха, като гледаше въпросително, сякаш не знаеше какво е това. Барбара го наблюдаваше неспокойно. След това Чарлс започна да върти висящата обувка и да я разглежда от всички страни.

— Така значи! — каза той най-после. — Този ли е най-новият начин, по който високопоставените дами прекарват времето си — като заменят благородника с неговата обувка? Какво е вашето мнение по тоя въпрос, госпожо?

— Моето мнение е, че някой ме е шпионирал и ви е изпратил тук, за да ме изненадате. Е, добре, аз съм сама, както виждате. Моля ви, претърсете зад параваните и завесите, за да сме на чисто.

Чарлс се усмихна и хвърли обувката на кучетата, които яростно я захапаха. После седна на леглото и загледа Барбара право в лицето.

— Позволете ми да ви дам един съвет, Барбара, като ваш стар приятел. Мисля, че бихте останали по-доволна, ако общувате с Джейкъб Хол вместо с господин Джърмин. (Джейкъб Хол беше хубав мускулест акробат, който устройваше игри по панаирите и понякога в двореца.)

— О, не се съмнявам, че Джейкъб Хол е съвършен благородник, както Мол Дейвис е отлична лейди — отвърна живо на удара с удар Барбара. Мол Дейвис, актриса в театъра на херцог Йорк, беше най-новата метреса на краля.

— Точно така — отговори Чарлс.

Те пак се гледаха известно време в очите.

— Госпожо — рече най-после кралят, — смятам, че е настъпило крайно време за обяснение между нас.

Барбара трепна. Значи, всичко това не беше празна приказка!… Тя бързо промени държането си и се превърна цяла в почит, учтивост и кокетност.

— Разбира се, Ваше Величество! За какво обяснение става въпрос?

Нейните големи лилави очи го гледаха с истинска невинност.

— Смятам, че е безполезно да се преструваме повече. Когато жена и мъж, дори свързани със законен брак, престанат да се обичат, те търсят развлечения другаде. За голямо щастие с нас не е така.

Той никога не се бе изразявал така грубо. Бе й говорил остро само при силен гняв, но тя знаеше, че това остава без последица. И сега не й се вярваше, че той има предвид нещо лошо.

— Искате да кажете, господарю, че вече не ме обичате? — запита кротко тя.

Чарлс се усмихна.

— Защо жените все задават тоя въпрос дори когато знаят отговора?

Барбара го изгледа втренчено със свито сърце. Той се държеше като отегчен човек, който е съвсем наясно със себе си. Възможно ли беше това? Наистина ли толкова му е омръзнала? Бе получавала предупреждения от четири години, но не им бе обръщала внимание, отказваше да повярва, че той може да я разлюби както другите жени.

— Какви са вашите намерения? — запита тя съвсем тихо.

— Тъкмо затова съм дошъл да поговоря с вас! Понеже не се обичаме вече…

— Но, Ваше Величество — възрази живо тя, — аз ви обичам! Вие сте, който…

Чарлс я погледна открито отвратен.

— Барбара, за бога, спестете ми това! Мислите ли, че някога съм си въобразявал, че сте ме обичали? Никога! Когато се срещнахме, бях преминал вече възрастта на илюзиите. А ако аз съм ви обичал някога — смятам, че така беше, — не значи, че ви обичам и сега. Затова, струва ми се, време е да уредим новите си отношения.

— Новите си отношения?… Имате намерение да ме изгоните?

Чарлс се изсмя неприятно.

— То би било както да хвърлиш заека на кучетата, нали? Те биха го разкъсали веднага.

И пак я изгледа някак весело и презрително.

— Не, мила. Ще се отнеса честно към вас. Ние ще успеем да се разберем…

— О! — въздъхна Барбара видимо облекчена.

Сега вече въпросът се поставяше другояче. Той желаеше да действа „внимателно“ и да стигне до уреждане. Тя веднага схвана как би могла да използва положението.

— Единственото ми желание винаги е било Ваше Величество да бъде доволен от мен. Но, надявам се, ще ми дадете един-два дни да размисля. Трябва да помисля за децата си. Каквото и да стане с мен, искам те да не бъдат лишени от нищо…

— Ще се погрижим и за тях. По това няма спор. Помислете за вашите условия. Ще дойда в четвъртък по същото време, за да разгледаме въпроса.

Чарлс стана, поклони се строго, щракна с пръсти, за да извика кучетата и излезе, без да се обърне. Барбара остана в долния край на леглото, замислена, зачудена, изплашена и разтревожена.

А после до ушите й долетя кроткият му говор и възбуденият кикот на Уилсън. Внезапно тя скочи на крака и завика:

— Уилсън! Уилсън! Ела тук! Трябваш ми.

Следващия четвъртък тя го посрещна на вратата изящно облечена и нагласена, Чарлс очакваше да я намери потънала в сълзи, изпаднала в ярост, а Барбара беше любезна и очарователна, възприела някогашните си обноски, които бе позабравила през последните две-три години. Отпрати прислужниците си и двамата седнаха един срещу друг, като не преставаха да се гледат. Барбара разбра, че кралят не е променил намерението си, както се надяваше.

Подаде му един лист, върху който бяха написани грижливо, с черно мастило, нейните искания. Докато той четеше, тя барабанеше с пръсти по облегалото на креслото. Чарлс погледна бързо списъка, намръщи се и подсвирна. После, без да я погледне, започна да изрежда на висок глас:

— Двадесет и пет хиляди, за да платите дълговете си, десет хиляди — годишна пенсия. Едно херцогство за вас и графства за момчетата…

Той я стрелна с ироничен и недоволен поглед.

— Дявол да го вземе, Барбара! Вие ме смятате за по-богат и от цар Мидас! А аз съм бедният Чарлс Стюарт, чиято страна понесе най-страшната епидемия, най-големия пожар в историята и поради войната е затънала в дългове до гуша. Що за сметка е това, когато много добре знаете, че аз нямам средства да изпълня тези ваши условия?

Хвърли листа настрана.

Засмяна, Барбара сви рамене.

— Откъде бих могла да зная всичко това, сир? В миналото ми давахте много повече, а сега искате да се отървете от мене, макар че самата аз нямам никаква вина. Но, боже мой! Само за да отстрани неправдата, Ваше Величество трябва да ми даде толкова. Необходими са много пари, за да може човек да се бори с враждебния свят. Вие знаете това по-добре от всички. По-добре да умра, отколкото да преживявам с по-малко от това, след като ме изпъдите. В такъв случай човек няма за какво да живее!

— Нямам намерение да ви тласна в немотия. Но вие знаете много добре, че не ми е възможно да посрещна подобни задължения!

— Но от друга страна майката на пет от вашите деца не бива да бъде сведена до положението на просякиня само защото сте й се наситили! Как бихте се чувствали, сир, ако хората узнаят, че сте ме изпъдили с една мизерна рента?

— Знаете ли, че във Франция има много добре уредени манастири, където една жена от вашата вяра би могла да живее приятно с по-малко от петстотин лири на година?

Барбара го изгледа и започна да се смее.

— Бога ми, действително сте смешен понякога! Хайде, господарю, можете ли да си представите как ще изглежда Барбара в манастир?

— Не съвсем ясно — каза той, като се усмихна, без да ще. — Все пак не мога да ви дам толкова пари.

— Добре тогава, може би ще търсим друго разрешение на въпроса?

— Как бихте го разрешили другояче?

— Защо да не остана тук? Може би вие не ме обичате вече, но нима ще ви преча с нещо, ако продължа да живея в двореца? Няма да ви досаждам, ще си гледам своя живот и вие — вашия. След всичко би ли било справедливо да ме направите нещастна само защото сте престанали да ме обичате?

Чарлс не си правеше никакви илюзии за нейната искреност и все пак започна да мисли, че това ще бъде може би единственото добро разрешение. Никаква ненадейна раздяла, никакви мъчителни сцени, бавно и удобно отдалечаване. Да, така е може би по-добре. Във всеки случай това разрешение нямаше да предизвика неотложни безпокойства и разходи.

Чарлс стана.

— Добре, госпожо. Не ме мъчете повече и всичко ще върви като по вода. Живейте както ви се хареса, но колкото е възможно по-спокойно! И още нещо: ако вие не говорите за това, нищо няма да се разчуе, защото аз няма да кажа нито дума.

— О, благодаря ви, господарю! Вие сте много добър!

Барбара се приближи до него и го изгледа с милващ поглед. Тя продължаваше да вярва, че една целувка и един час, прекарани насаме с него, биха могли да променят всичко, да прогонят сръдните и недоверието, които последваха първоначалната страст. Чарлс я изгледа втренчено, едва се усмихна, махна с ръка, отдалечи се и си отиде. Барбара го проследи и остана неподвижна, вцепенена, сякаш, я бе ударил някой право в лицето!

LV

За Амбър беше истинско щастие да се чувства частица от кралския двор.

Интимният му живот не я беше разочаровал. За нея дворът все още представляваше един чудесен свят, в сравнение с който нищо друго не беше толкова интересно и важно. Самият Бъкингам не бе уверен повече от нея в божествения произход на придворните. А сега и тя беше от техния кръг. Без никаква съпротива тя скоро бе погълната във водовъртежа на дворцовия живот и се въртеше в него слепешката като обезумяла.

Не пропускаше банкетите, пиесите и баловете. Канеха я навсякъде и приемите й се посещаваха от всички, защото би било крайно неразумно да пренебрегваш една от кралските метреси. Често салонът й се препълваше повече от салона на кралицата и там имаше няколко маси, на които се играеха най-различни игри.

Просяците по улицата се обръщаха към нея по име — сигурен белег за нейната известност. Бездарни поети и автори на пиеси се въртяха в преддверието й с желанието да й посветят някоя нова пиеса или сонет. Подари петдесет лири на първия млад писател, когото покровителстваше, без дори да прочете предварително неговата поема — злостна сатира против двора и неговите представители, както и против самата нея.

Пилееше пари, сякаш беше наследила държавното съкровище. Въпреки че Шедрак Нюболд се грижеше за нейните влогове и сметки, тя не се интересуваше от приходите и разходите. Богатството, което Самуел й беше оставил, й се струваше неизчерпаемо.

И все пак имаше хиляди начини за един придворен да спечели пари — стига да се ползва с кралското благоволение. Веднъж кралят й разреши да организира лотария за златни съдове и прибори, украсени с кралската корона. Даде й под наем шестстотин акра земя на нищожна цена, която тя веднага предостави срещу много по-висока сума. В продължение на година й позволи да събира таксите от всички кораби, които акостираха в устието на Темза. Получи парите от продажбата на дървения материал на някои от сечищата в Ню Форест, започна да се занимава с борсови спекулации, които бяха много доходни. Чарлс й правеше подаръци от събираните ирландски такси, а и всички посланици й правеха подаръци с различна стойност в зависимост от влиянието, което тя упражняваше върху краля. Тези източници й бяха достатъчни, за да води един изискан живот.

Точно преди Коледа Амбър се зае да украси и обзаведе отново своето жилище, което в продължение на четири месеца бе изпълнено с работници, които боядисваха, ковяха и циклеха. Мебелите бяха покрити с бяло ленено платно, за да не се цапат; навсякъде се виждаха кофи със златисти и цветни бои; покачени на високи стълби, работници боядисваха тавана и взимаха мерки за завесите. Тенси ги следваше от стая в стая с интерес и любопитство. Кучето ги захапваше за петите и по цял ден лаеше, затова когато господарката му не беше наоколо, получаваше тайно по някой ритник. Докара всички мебели от Лайм парк и се помъчи да състави списък на цялото имущество на Редклиф, което бе получила със съгласието на краля. Там намери една дълга, но все още недовършена поема „Образуването на кралството. Сатира“. Един бегъл поглед и подсказа, че е писана в Лайм парк през пролетта и лятото на 1666 година, а информацията беше събрана по време на пребиваването му в Лондон, точно след сватбата им. Беше противна, жестока и злобна, но с превъзходен стил. Амбър я четеше заради злонамереността и сквернословието, които моментално усети, но пропусна всичко останало. След това с презрение я хвърли в огъня. Имаше и други документи: история на семейното имущество, писма (едното, от които бе явно от момичето, което беше обичал и което беше изчезнало по време на Гражданските войни), много алхимически рецепти, един вързоп с бележки, фактури за покупка на картини и други вещи, които беше събирал. Преводи от латински и гръцки, есета на различни теми. Унищожи всичко със злостно ожесточение.

Попадна на един череп, на който беше прилепена бележка с тънка медна жичка. Това беше лекарство срещу импотентност и се препоръчваше всяка сутрин да се пие изворна вода от черепа на човек, който е бил убит. На Амбър това й се видя много смешно и дори засили презрението и към графа. Тя запази черепа и го показа на краля, който го прибра в лабораторията си, като каза, че може и на него един ден да му потрябва такова лекарство.

Завесите, картините и вещите, които харесваше, запази за себе си, а всичко останало продаде на търг. Редките и ценни предмети, които Редклиф бе събирал цял живот с най-голям интерес, неговите сбирки, безграничният му труд и разходи — всичко беше продадено на хора, които той ненавиждаше, или пък се използваха като стара покъщнина от една жена, която той презираше. Триумфът на Амбър — триумф, пълен и жесток, не беше нищо друго освен тържество на живота над безсилната смърт. Но тя изпита безкрайно задоволство.

Чарлс и неговият двор бяха донесли от Франция нов стил в обзавеждането, както и във всичко останало. Новият стил беше по-изтънчен и едновременно с това по-разточителен. Ореховото дърво замести тежкия и здрав дъб, гоблените се смятаха за старомодни, рогозките, които постилаха, за да скриват праха и да топлят, бяха заменени от скъпи персийски и турски килими. Екстравагантността не противоречеше на добрия вкус и придворните дами се надпреварваха в желанието си да постигнат по-голяма пищност на обстановката. Амбър ни най-малко не им отстъпваше. За да измени размерите на стаите, нареди някои от стените да бъдат съборени, а на други места да издигнат нови. Искаше всичко да бъде величествено и с изумителни размери. Даже самото преддверие беше огромно — нещо необходимо, за да се чувстват удобно онези, които трябваше да я чакат. Тапетите бяха от зелена коприна, а единствената мебелировка се състоеше от две италиански статуи от черен мрамор в естествена големина и комплект позлатени столове.

Салонът, който гледаше към реката, беше седемдесет и пет стъпки дълъг и двадесет и пет стъпки широк. Тапетите бяха копринени на черни и златни ивици, а през нощта плътните завеси изцяло закриваха прозорците. По пода имаше пръснати килими, украсени с перли. Мебелите бяха фини, изящни, с пищна резба и покрити с дебел златен пласт, а възглавниците бяха от смарагдово кадифе. На много места бяха поставени малки кръгли маси, тъй като Чарлс предпочиташе студения бюфет пред традиционната церемониална вечеря. В този салон Амбър много често устройваше своите вечери.

Над камината имаше портрет на Амбър, който олицетворяваше св. Катерина. Всички придворни дами обичаха да бъдат изобразявани като светици. Тъй като Катерина е била кралица, Амбър беше нарисувана е великолепна рокля и с корона на главата. В едната си ръка държеше книга, в другата — палмата на мъчениците, зад нея беше поставен символът на страданието — счупено колело. Изразът на лицето й беше замислен и кротък.

Едно малко преддверие, цялото в бяло, където върху позлатена маса пред огледалото стоеше Редклифовата статуетка на негър, разделяше салона от спалнята и обзавеждането му струваше на Амбър повече отколкото целия апартамент.

От пода до тавана стаята беше във венециански огледала, внесени незаконно, без мито, с благоволението на Негово величество. Подът беше покрит с черен мрамор от Генуа, считан за най-хубавия в Европа. Един художник, на име Стретер, беше изписал на тавана любовните похождения на Юпитер, заобиколен от голи жени с едри гърди и заоблени форми, в най-различни пози с мъже и животни.

Леглото беше много голямо, покрито с огромен балдахин, извезан със сребро, и украсено със завеси от алено кадифе. Всички други вещи в стаята бяха със сребърни инкрустации. Всички столове — от най-малкия до голямото канапе пред камината — бяха тапицирани с алено кадифе. Завесите бяха от същия плат, извезани със сребро. Над камината в тон с тапетите имаше друг портрет на Амбър — по-проникновен, особено типичен, нарисуван от Питър Лили. Беше легнала настрани върху куп черни възглавници, съвсем гола, загледана с лека усмивка в ония, които се спираха да я съзерцават.

Стаята носеше белега на една буйна, почти дива личност. В нея никое човешко същество не можеше да има някакво значение. И затова тя беше обект на завист от страна на целия дворец, защото никога дотогава не бяха виждали подобна екстравагантност. Амбър не изпитваше преклонение пред спалнята си, но я обичаше заради нейната арогантност, безкомпромисно предизвикателство и замайваща хубост. За нея тя представляваше всичко, което беше получила и което е вярвала, че ще пожелае от живота. Тя беше символ на нейния успех.

Но сега, когато имаше всичко това, тя не се чувстваше щастлива.

Нито за миг, не успяваше да забрави Брус Карлтън, въпреки че дните минаваха изцяло изпълнени с непрестанни клюки, с шиене на нови дрехи, с хазартни игри, с театри и приеми, с клевети и интриги. Каквото и да правеше, споменът за него не я напускаше никога. Обикновено копнежът й се изразяваше в леко понижено настроение, но понякога изригваше подобно на ужасяваща, величествена музика, която беше непоносима. В такива случаи, когато най-малко очакваше, тя си мислеше за смъртта и дори искаше да умре. Изглеждаше й невъзможно да съществува дори миг без него. Нейният див и отчаяно безразсъден копнеж слепешката я водеше към неизбежно разочарование.

Към средата на март Алмсбъри пристигна сам в Лондон, за да уреди някои делови въпроси и да се позабавлява за няколко седмици. Амбър не го беше виждала от август и първият й въпрос беше дали е получил писмо от Брус.

— Не — отговори графът. — А вие?

— Аз? — попита тя раздразнено. — Нямам, разбира се. През живота си не ми е писал нито ред! Но поне на вас би трябвало да съобщи как се чувства.

Алмсбъри вдигна рамене.

— Зает е, а след като не ми се обажда, значи е добре. Иначе би ми казал каквото трябва.

— Сигурен ли сте?

Амбър го погледна крадешком. Бяха в спалнята й, тя се беше излегнала на едно канапе по халат, скръстила стройните си крака. На пода зад нея лежеше Тенси и съзерцаваше оръфаните върхове на обувките си.

— Какво искате да кажете? — Алмсбъри леко присви очи. — Ако се надявате нещо да се е случило с Корина, по-добре се откажете от тази надежда. Смъртта няма да ви даде онова, което желаете. Знаете го не по-зле от мен. Брус никога не е имал намерение да се ожени за вас.

Имаше моменти, когато в отношението на графа към нея се проявяваше едва сдържана нетърпимост и жестокост. Но тя беше толкова сигурна в него, че това положение не я притесняваше ни най-малко. Все пак не пропусна да се обиди.

— Откъде знаете? Може пък сега да поиска — вече съм графиня, — ако не беше тя…

При всяка дума за Корина погледът й ставаше ожесточен, а горната й устна се присвиваше упорито. Но в известен смисъл на нея почти й доставяше удоволствие да търси причина и извинение в Корина за всичките си неприятности, в противен случай тя не можеше да обясни нито на себе си, нито на когото и да било отказа му да се ожени за нея.

— Скъпа Амбър — каза Алмсбъри с нежен глас, и в погледа му се четеше обич и съчувствие. — Безсмислено е да се самозалъгвате, нали? Той не се ожени за Корина заради богатството и титлата й. Вероятно не би се оженил за нея, ако не ги притежаваше — никой мъж с положение, което той има, не би го направил — но ако това е било единственото, което е търсил, щеше отдавна да се е оженил. Не, скъпа моя, бъдете честна към себе си. Той я обича!

— Но той обича и мене! — извика отчаяно Амбър. — Да, той ме обича, Алмсбъри! Вие много добре знаете, че е така.

Изведнъж в гласа и в очите й затрептя отчаяние.

— Вие сте сигурен, че ме обича, нали?

Алмсбъри се усмихна и взе ръката й.

— Бедничката ми! Да, вярвам и понякога си мисля, че и вие щяхте да го обичате дори ако се беше оженил за вас!

— Разбира се, че щях да го обичам! — извика Амбър.

След това добави почти засрамена:

— Престанете да ме дразните, Алмсбъри!

После нервно извърна поглед, защото се почувства неловко, но изведнъж избухна:

— О, аз наистина го обичам, Алмсбъри! Не можете да си представите колко много го обичам! Готова съм на всичко, за да бъде мой! Винаги ще го обичам, дори да не се отделя изобщо от мене хиляда години! О, вие знаете много добре, че това е вярно, Алмсбъри, аз никога не съм обичала друг мъж, не бих могла!

Тя видя странния израз на графа и се изплаши да не го е наранила.

— О, Алмсбъри, обичам и вас, разбира се, но по друг начин! Аз…

— Не се тревожете за това, Амбър! Не е необходимо да ми обяснявате! И без това зная повече от вас по този въпрос. Вие сте влюбена и в тримата: в краля, в Брус и в мен. И мисля, че всеки един от нас ви обича. Но никой не може да ви направи напълно щастлива, защото вие искате повече от това, което можем да ви дадем. Не можете да впримчите никой от нас тримата, както впримчихте онзи нещастен млад капитан — как му беше името? — или пък онзи вдетинен старец, който ви остави богатството си. Искате ли да знаете защо? Ще ви кажа. Кралят ви обича, но по същия начин той обича още дузина други жени и в бъдеще ще обича още толкова. Никоя жена на света не може да го накара да страда, защото той разчита на тях само за физическите удоволствия. Той обича истински единствено сестра си, но това е друг въпрос. Брус ви обича, но има други неща, които обича повече от вас. Сега има и една жена, която обича по-силно от вас. И най-накрая, мила, аз също ви обичам. Но не си правя никакви илюзии относно вас. Зная много добре каква сте и това не ме интересува, така че и мен не можете да ме накарате много да страдам.

— За бога, Алмсбъри! За какво ми е да ви карам да страдате — вие или пък някой друг? Кой, дявол ви е втълпил такива измислици в главата?

— Една жена никога не е доволна, ако мъжът, който я обича, не страда. Хайде, бъдете искрена. Това е вярно, нали? Винаги сте мислили, че можете да ме направите нещастен, когато пожелаете, нали?

Той я погледна втренчено.

Амбър се усмихна както жена, която знае, че се възхищават от нея.

— Може би — призна тя. — Сигурен ли сте, че няма да успея?

За момент графът не помръдна, но след това скочи и широка усмивка разкри белите му зъби.

— Не, мила. Няма да успеете.

И отново я погледна сериозно.

— Все пак ще ви кажа нещо: ако има на света мъж, за когото можеше да се омъжите и да бъдете щастлива — това съм аз.

Амбър го изгледа смаяна, а после с лек смях се изправи.

— Алмсбъри, за какво, по дяволите, говорите? Ако има мъж, за когото трябваше да се омъжа и който щеше да ме направи щастлива, той е Брус и вие добре го знаете.

— Грешите, мила моя!

Амбър се канеше да протестира, но Алмсбъри се отправи към вратата и тя го придружи.

— Ще се видим довечера в салона на краля и ще играем, за да си върна стоте лири, които ми взехте вчера!

Тя се засмя.

— Невъзможно, Алмсбъри! Тази сутрин ги похарчих, купих си нова рокля!

И точно преди да излезе, тя отново избухна в смях.

— Представете си, как бихме изглеждали като съпрузи!

Той й махна с ръка, без да се обръща, но когато се скри от погледа й, Амбър смръщи вежди замислено и озадачено. Алмсбъри и тя — съпрузи. Никога преди не й беше идвала наум такава идея. Никога не беше искала да се омъжи за друг освен за Брус Карлтън и все още изглеждаше невероятно да има щастлив брак с някой друг — пък бил той и Алмсбъри. Но колко странно такова нещо да каже точно Алмсбъри, който не възприемаше брака по-различно от всеки друг разумен мъж.

— Както и да е. — Тя сви рамене и отиде да довърши тоалета си. Какъв смисъл имаше да мисли за всичко това сега.

Освен това й предстояха много важни въпроси за решаване. Скоро ще дойде Дюран да й направи прическата, а мадам Рувиер щеше да дойде, за да се консултират за роклята за бала по случай рождения ден на краля. Трябваше да реши кого да покани на следващия си прием — дали френския или испанския посланик. Кой ли от двамата щеше да изрази по-щедро благодарността си. Трябваше ли да покани Каслмейн и да я остави цяла вечер да се задушава от ревност и злоба, или пък просто да я пренебрегне. Чарлс, разбира се, не го интересуваше — нито пък щеше да напусне приема по заповед на Барбара, както правеше преди години. Амбър се ласкаеше безкрайно да държи в свои ръце решението на всички въпроси — живота и смъртта на великите и нищожните в двора.

И тъй като очевидно се очертаваше един чудесен ден, тя реши да отиде на разходка в Хайд парк с новата си каляска — мъничка, с две места, на които не беше особено безопасно да се седи. Затова пък пътуващият имаше предимство да бъде видян от главата до петите.

Амбър имаше нов костюм от златисто кадифе и шлейф от норка и имаше намерение сама да кара каретата. Перспективата беше вълнуваща и без съмнение щеше да предизвика страхотна сензация.

Когато Франсис Стюарт, сега херцогиня Ричмънд, се върна в града, в двора настъпи необуздано вълнение. Целият начин на живот се наруши и наново трябваше да се възстановява. Политици, метреси, дори лакеите и слугите започнаха да се притесняват, да заговорничат и да плетат интриги, като търсеха начин да се спасят каквото и да се случи. Обзалагаха се, че сега, когато Франсис се бе омъжила, щеше да прояви повече здрав разум, отколкото преди. Очакваха тя скоро да заеме мястото, което по право й се полагаше. Ето защо когато тя се настани в Съмърсет Хаус и започна да устройва големи приеми, всички се надпреварваха да отидат. Не от уважение към Франсис, а за собствено удоволствие. Но за всеобща изненада кралят не отиде нито веднъж, нито пък показа с нещо, че е забелязал нейното завръщане.

Ако Франсис се притесняваше от тази проява на невнимание, то успяваше добре да се прикрива. Без съмнение тя не беше единствената жена, зависеща от кралското благоволение, която да има повод за безпокойство.

Когато в края на годината Барбара се върна от провинцията, завари графиня Данфорт в старото й имение, а две актриси парадираха пред целия град с увлечението, което изпитваше към тях Негово величество.

Мол Дейвис беше напуснала сцената и сега живееше в една хубава къща, обзаведена от краля, а Нел Гуин не скриваше честите си задкулисни посещения в двореца. Барбара даваше да се разбере, че кралят всеки ден я моли отново да го приеме, но тя го презираше като мъж и не искаше от него нищо друго освен пари. Въпреки че беше нещастна и страхлива дълбоко в душата си, тя започна да плаща големи суми на младите си любовници.

Когато Чарлс научи за това, той се усмихна малко тъжно и сви широките си рамене: „Бедната Барбара, вече остарява.“

Но не само жените даваха повод за клюки. Херцог Бъкингам също продължаваше да привлича вниманието. В началото на годината роднините на Шрузбъри най-накрая го склониха да извика Бъкингам на дуел. Той ги послуша и бе убит. Тогава херцог Бъкингам прибра лейди Шрузбъри у дома си, но когато малката му търпелива женичка заяви, че подобно уреждане на въпроса е нетърпимо, той извика една карета и я изпрати при баща й.

Всичко това развесели Чарлс извънредно много, той заяви, че негова светлост не би могъл да измисли нещо по-лошо, за да го компрометира по-бързо пред Камарата на общините. Но Бъкингам временно беше загубил интерес към Камарата на общините и не се интересуваше за мнението им към него, тъй като оставаше верен на идеите си толкова дълго, колкото и на жените.

По това време се случиха и други събития — не така сензационни, но много по-важни. Кларендън, макар и против волята си, бе принуден да се оттегли на село и неприятелите на дъщеря му с радост използваха изпадането му в немилост, за да я пренебрегват. Но Анна понасяше тяхната завист и презрение с надменност и безразличие и успя да запази своя личен двор изключително ловко и решително. Тя си казваше, че всички тези глупаци с ревностните си извъртания нямат никакво значение за нея, защото елин ден някое от децата й щеше да се изкачи на английския престол. Безплодието на кралицата след всяка измината година потвърждаваше нейната правота.

След оттеглянето на Кларендън правителството бе заменено от така наречения „Кабъл“. Думата се състоеше от първите букви на имената на петимата членове. В него влизаха сър Томас Клифърд — единственият честен между тях, и затова го подозираха, че играе двойна игра; Арлингтън, негов приятел, но му завиждаше, Бъкингам, Ашли и Лодърдейл. Всички мразеха Кларендън и се страхуваха от връщането му на власт. Почти по същия начин мразеха и Йорк. Но същевременно бяха разделени помежду си. Всеки подозираше останалите и се страхуваше от тях. Кралят нямаше доверие на нито един от тях, но беше доволен, че най-накрая има правителство, което е негово оръдие. Беше по-умен от всеки един, а и от всички заедно.

И така те се заеха да управляват страната.

Англия сключи с Холандия съюз, според който, ако Чарлс реши отново да ги нападне, те да не могат да разчитат на помощ от Франция. Всъщност Чарлс възнамеряваше при следващата война да спечели Франция на своя страна и кореспонденцията със сестра му беше в тази насока. Споразумението с Холандия, както и тайните договори, сключени напоследък с нея и с Франция, осигуряваха за Англия равновесие на силите в Европа и макар че всичко това бе постигнато чрез истински политически увъртания, беше типично за краля. Неговият чар и добродушие умело прикриваха от всички, дори от най-проницателните, фактът, че беше циник, егоист и безскрупулен, практичен опортюнист.

Граф Рочестър твърдеше, че трите основни занимания през епохата са: политика, жени и пиене, а първите две във всеки случай почти винаги вървели заедно.

Чарлс се ужасяваше, когато някоя жена започваше да се бърка в държавните работи, но изглеждаше невъзможно да ги отстрани. И така той прие това, което не можеше да промени. Тъй като щом някоя жена привлечеше неговото внимание и се знаеше, че е негова любовница, веднага я обкръжаваха от всички страни — повече от кралицата, — търсеха нейната подкрепа, предлагаха й пари срещу някаква услуга, канеха я да се присъедини към една или друга групировка в двора. Амбър също беше въвлечена в десетина проекта, едва прекарала две седмици в Уайтхол. И с течение на времето се оплиташе още повече в дворцовите интриги.

Бъкингам беше проявил голяма любезност към нея още в деня, в който се бе представила в двореца, и винаги заставаше на нейна страна, особено против лейди Каслмейн. Все пак Амбър не му се доверяваше и го преследваше, но се стараеше той да не научи за това, тъй като от съмнителен приятел той със сигурност можеше да се превърне в опасен враг. Така че в продължение на няколко месеца двамата се държаха, много въздържано, без да се опитват да поставят под съмнение предаността си един към друг.

Една сутрин в края на март Бъкингам посети Амбър неочаквано.

— Вие, милорд? — посрещна го Амбър изненадана. — Какво ви накара да дойдете толкова рано?

Още нямаше девет, а негова светлост рядко ставаше преди обяд.

— Рано ли? За мен не е рано. Напротив, късно е. Въобще не съм си лягал. Имате ли малко испанско вино? Гърлото ми е пресъхнало.

Амбър нареди да донесат силно вино и аншоа. Докато чакаха да наредят масата, херцогът се отпусна в едно кресло до камината и започна да говори.

— Идвам от Мур Фийлдс! Боже мой! Никога не сте виждали подобно нещо! Чираците са завзели няколко къщи! Старата Кресуел пищи като луда, а проститутките замерят с нощни гърнета чираците, които пък се заканват да разрушат най-големия публичен дом в града — той махна с ръка — Уайтхол!

Амбър започна да се смее и наля от испанското вино.

— Не се и съмнявам, че тук ще открият много повече развратници, отколкото в Мур Фийлдс!

Бъкингам посегна към джоба на палтото си и извади някакво измачкано, лошо напечатано листче, мастилото върху което още не беше изсъхнало, и й го подаде.

— Чели ли сте това?

Амбър го прочете набързо.

То носеше заглавие: „Молба от бедните куртизанки до лейди Каслмейн“, въпреки че ако се съдеше по правописа и по неговото сатирично съдържание, то по-скоро беше дело на някой, който познава живота в двора отблизо. Накратко това беше призив към Барбара, кралицата на куртизанките в Англия, да се притече на помощ на безправните членове от професията, за чиято прослава бе допринесла и тя. Амбър веднага разбра, че това по всяка вероятност, е някоя нова приумица на херцога, с която да тормози своята братовчедка. Амбър знаеше, че отново се бяха скарали, и беше очарована от факта, че Барбара е унизена, а за нея самата не се споменаваше нищо.

Върна листчето на херцога с доволна усмивка.

— Чела ли го е вече?

— Във всеки случай скоро ще го прочете. Такива листчета са пръснати из целия Лондон. Амбулантни търговци ги разнасят по Чейндж и по ъглите на улиците. Сам видях как един майстор по покривите щеше да падне от една къща от смях, докато го четеше. Кой ли е този негодник, който се осмелява да се отнася с нейна светлост по такъв начин?

Амбър го погледна невинно.

— И аз това се питам, ваша светлост. Не мога да си представя? А вие?

Тя отпи глътка вино и хапна малко аншоа. За момент се загледаха мълчаливо, после и двамата се засмяха.

— Какво значение има авторът, когато вече е направено? — заяви негова светлост. — Предполагам, вече сте разбрали за това, че кралят й е подарил Беркшир Хаус?

Амбър сви тъмните си вежди.

— Да, разбира се. Тя се постара всички да научат, уверявам ви. Но има и нещо друго. Тя твърди, че той ще създаде за нея херцогство.

— Това дразни ли ваше благородие?

— Да ме дразни? О, не, милорд — заяви любезно Амбър не без сарказъм. — Защо да ме дразни?

— Няма никаква причина, госпожо. Абсолютно никаква.

Херцогът беше сърдечен и доволен от себе си: наслаждаваше се на огъня, на хубавото вино, на мислите си.

— Разбира се, нямаше да съм така недоволна, ако беше подарил Беркшир на мен. Що се отнася до херцогството, не бих искала нищо повече на света от едно херцогство.

— Не се тревожете! Ще го получите, когато някой ден реши да се отърве от вас, което със сигурност ще стане.

Тя го изгледа мълчаливо.

— Искате да кажете, милорд, че… — каза тя накрая.

— Точно това, госпожо! Тя изигра ролята си в Уайтхол! Не бих дал нито пени за нейното влияние в двора!

Все пак Амбър не искаше да повярва. В продължение на осем години Барбара управляваше двора, намесваше се в държавните работи, изнудваше своите приятели и тормозеше враговете си. Тя изглеждаше вечна и непоклатима като скала.

— Добре — каза Амбър, — надявам се, че не грешите. Но снощи я видях в салона и тя каза, че Беркшир е доказателство за любовта на Негово величество към нея.

Бъкингам изсумтя.

— Любовта на Негово величество! Та той дори вече не я докосва! Но, разбира се, тя се надява да повярваме на измислиците й. Защото, ако всички вярват, че кралят все още я обича, няма никакво значение дали това е вярно. Но аз съм по-добре осведомен от вас. Знам едно-две неща, които другите не знаят.

Амбър не се съмняваше, че негова светлост има безброй средства да бъде добре осведомяван. Много малко събития в Уайтхол успяваха да избегнат мрежите на неговите шпиони и информатори, независимо дали бяха маловажни или пък от особено значение.

— Надявам се, че всичко, което твърди ваша светлост, е вярно.

— Разбира се, че е вярно. Сега ще ви обясня. Благодарение на мен нейно благородие се провали напълно и безвъзвратно.

Той изпитваше такова самодоволство, сякаш бе извършил саможертва за нацията.

Амбър го погледна втренчено.

— Не ви разбирам, сър.

— Сега ще ви обясня. Знаех за желанието на Стария Роули да се отърве от нея, но също така знаех и за сделката, която тя преследваше. Беше много просто: казах му, че любовните писма, с които го заплашва че ще публикува, са отдавна изгорени.

— А той повярва ли ви? — Амбър вече беше склонна да смята, че той е провалил Барбара, измамил е краля и търсеше начин да измами и нея.

— Повярва ми и още как! Това е самата истина. Аз самият видях как горят. Всъщност аз я посъветвах да го направи.

Изведнъж той се плесна по коляното и избухна в смях, но Амбър продължаваше внимателно да го наблюдава, без да бъде ни най-малко убедена.

— Направо побесня. Каза, че някой ден ще ми отреже главата. Може и да го направи, ако успее — но точно сега се ползвам с благоволението на Стария Роули. И смятам да умра с глава на раменете си. Оставете я да прави каквито си иска планове. Жилото й е извадено и тя е безпомощна. Вие изглеждате някак скептична, госпожо, да не би да не ми вярвате?

— За писмата ще ви повярвам, но трудно ще повярвам, че той няма да я върне отново. Правил е това неведнъж. Защо ще й дава това жилище и ще й обещава херцогство, ако е скъсал с нея? Дори се носи слух, че бил принуден да заеме пари, за да купи Беркшир.

— Ще ви кажа защо, госпожо. Защото кралят има добро сърце. След като е получил от една жена всичко, което е пожелал, той не може да я остави на произвола на съдбата. О, не! Той е винаги коректен в подобни случаи. Признава децата, независимо дали са негови или не, плаща им големи суми, за да не бъдат пренебрегвани в този лош свят. Е, госпожо, смятам, че тези новини ще ви доставят удоволствие! По моя преценка Барбара Палмър и вие никога не сте били големи приятели.

— Мразя я! Но при нейното дългогодишно могъщество трудно мога да повярвам…

— Тя самата трудно вярва. Но постепенно ще свикне. До гуша ми беше дошло от нейните глупости и направих всичко възможно, за да се отърва от нея. Може би ще успее да се задържи още известно време тук, в Уайтхол, но никой вече няма да я зачита. Щом на Стария Роули някой му омръзне — било той мъж или жена, — спира да се занимава с него. Той е най-доброто ни оръжие против нея. И така, госпожо, дойде ми наум, че се открива свободно място за някоя умна жена…

Амбър го изгледа право в лицето. Да бъдеш съюзник на Бъкингам, не беше за завиждане! Херцогът се занимаваше с политика единствено за лично развлечение. Той нямаше нито принципи, нито сериозни цели, а следваше само моментните си прищевки, без никакви предубеждения за чест, приятелство и морал. Не беше свързан с нищо и с никого. Независимо от всичко това носеше голямо име, едно от най-големите богатства в Англия и се радваше на огромна популярност сред богатите търговци, в Камарата на общините и сред населението на Лондон. Освен това притежаваше известна доза отмъстителност и злонамереност и макар да не беше настойчив, можеше да нанесе големи вреди в момент на импулс. Амбър знаеше това отдавна.

— А ако някой заеме мястото на нейно благородие? — попита тя кротко.

— Това място ще бъде заето, давам ви честната си дума! Стария Роули е бил управляван от жени още от времето на дойката си. Този път, госпожо тази жена можете да бъдете вие. Не познавам в Англия друг, на когото да се открива такава щастлива възможност. Всички тези господа, които сега ухажват херцогиня Ричмънд, са на погрешен път. Тя няма да се харесва дълго на краля — тази празноглава, истерична мръсница. Обзалагам се. Много нещо е минало през главата ми, госпожо, и добре разбирам тези неща… Дойдох, за да ви предложа услугите си!

— Ваша светлост ми прави голяма чест, по-голяма, отколкото заслужавам!

Херцогът изведнъж заговори решително:

— Излишно е между нас тази прекалена учтивост. Както знаете, госпожо, аз мога, ако искам, да ви помогна. В замяна на това вие можете да ми бъдете полезна в някои случаи. Моята братовчедка погрешно смяташе, че всичко зависи от леглото. И че държането й другаде няма значение. Това е сериозна грешка и тя несъмнено я съзнава сега, ако е достатъчно умна да я схване. Но всичко това е стара работа и малко ни засяга. Честно ви казвам, госпожо, аз съм проучил основно характера на Негово величество и се осмелявам да твърдя, че го познавам по-добре от всеки друг. Ако приемете аз да ви ръководя, мисля, че ще успеем да дадем на Англия облик според нашите желания.

Амбър нямаше никаква идея и никакво желание да се занимава с облика на Англия. Вътрешната и външната политика я засягаха дотолкова, доколкото засягаха собствените й желания и амбиции. Нейните интриги не се простираха — съвсем умишлено — извън лицата, които познаваше, и извън събитията, който можеше да наблюдава. Тя беше склонна да се съгласи с мнението на Чарлс, че негова светлост има бръмбари в главата, но ако на херцога му беше приятно да взима участие в големи проекти, не виждаше никаква причина да му противоречи.

— Нищо не би ми било по-приятно, ваша светлост, от факта да се считам за ваша приятелка и да споделям вашите интереси. Повярвайте!

Тя вдигна чашата си и двамата се чукнаха.

LVI

Франсис Стюарт не обичаше да живее в провинцията. Винаги беше живяла сред много хора, по балове и приеми, лов и забави, смехове, клюки и непрестанно търсене на приятни изживявания. В провинцията беше спокойно. Дните преминаваха в монотонно еднообразие и в сравнение с двореца нейната голяма къща изглеждаше самотна и пуста. Нямаше поклонници, които да я забавляват и да я ласкаят, да подават падналото й ветрило и да й помагат да слезе от коня.

Нейният съпруг прекарваше по-голямата част от времето си по полето, а когато останеше вкъщи, често беше пиян. Управителят ръководеше домакинството, защото тя нямаше никакъв опит, и празните часове я отегчаваха нетърпимо. Никой не я беше научил да се забавлява сама. Не одобряваше женитбата си, но не се и беше надявала да й хареса.

Беше се омъжила, защото това изглеждаше единственият начин за една жена да бъде честна и уважавана. Без никакво съмнение херцогът я обичаше и й беше признателен за това, че се беше омъжила за него, но Франсис смяташе, че той е много досаден и недодялан в сравнение с възпитаните благородници от Уайтхол, които знаят безброй начини да забавляват и разсмиват една жена.

Любовта я караше да се бунтува. Всяка нощ тя трепереше и се преструваше на болна, за да не бъде обезпокоявана от съпруга си. Изпадаше в ужас при мисълта, че може да забременее, и понякога наистина се поболяваше и изпитваше всички симптоми на бременността. Непрекъснато мислеше за града, за двора и за чудесния живот там, който тогава не оценяваше достатъчно, а сега й изглеждаше приятен и привлекателен. Прекарваше безкрайни часове в спомени за баловете, на които е била, дрехите, които е носила, за мъжете, които я заобикаляха и ласкаеха със своите комплименти където и да отидеше. Тя преживяваше отново и отново всеки малък епизод, което подхранваше още повече нейната самота. Но най-вече си мислеше за краля. Сега тя смяташе, че той е най-хубавият и най-очарователен мъж, когото познава и остана неприятно изненадана, когато разбра, че е влюбена в него. Чудеше се как не беше разбрала това по-рано. Колко по-различен щеше да бъде животът й тогава! Защото сега това, че беше абсолютно почтена, не й се струваше толкова важно, колкото я уверяваше майка й. Какво друго й трябва на една жена освен покровителството на краля! Тя копнееше да се върне в Лондон — но какво щеше да стане, ако той не й прости? Какво щеше да стане, ако той изобщо беше забравил, че някога я е обичал? Тя беше чула за последните му любовници — херцогиня Нортъмбърланд, графиня Данфорт, Мери Найт, Мол Дейвис, Нел Гуин. Вероятно вече е загубил всякакъв интерес към нея. Франсис добре знаеше, че щом веднъж загуби някоя жена от погледа си, той моментално забравя за нейното съществуване — независимо колко я е харесвал. Тя се опита да отвлече вниманието си с рисуване, да свири на китара и да бродира. Но всички тези неща ни най-малко не й помогнаха да се чувства по-малко самотна. Тя беше абсолютно, ужасно отегчена.

Накрая Франсис убеди херцога да се върнат в Лондон и когато това стана, всичките й надежди възкръснаха с пълна сила. Целият град се стичаше на нейните приеми и вечери. Сега я ухажваха и ласкаеха повече, отколкото когато се яви за първи път тържествено в Уайтхол. Знаеше много добре, че всички очакват краля скоро да се омилостиви и да я направи своя любовница, и за първи път тя се чувстваше почти готова да приеме това положение с всичките предимства и недостатъци. Но Чарлс, поне привидно, дори не знаеше, че тя е в Лондон.

Така продължи четири месеца.

В началото Франсис се изненада, след това се обиди и се разтревожи. Ако той остане непреклонен и никога не й прости? Самата мисъл я ужасяваше, защото познаваше добре двора и знаеше, че след като веднъж се убедят, че кралят е безразличен към нея, придворните ще я изоставят, както враните напускат някой обхванат от епидемия град. Представяше си с ужас възможността да се върне към предишния си усамотен живот в провинцията, където годините се нижеха безкрайни и отегчителни.

Съвсем неочаквано почти година след своето бягство Франсис се разболя тежко. В началото лекарите помислиха, че е бременна или изстинала, но след няколко дни заявиха със сигурност, че това е едра шарка. Доктор Фрейзър нареди веднага да известят на краля. Цялото раздразнение на Чарлс и циничното му убеждение, че го е изиграла и го е направила на глупак, бързо изчезнаха и се замениха от ужас и състрадание.

Едра шарка! Франсис можеше да загуби хубостта си. Тази беше първата му мисъл, преди дори да се сети за смъртната опасност от болестта, защото му се струваше, че хубост като нейната е нещо неприкосновено, почти божествено, чието разрушаване би било варварство, богохулство. А Франсис беше за него нещо повече от онова, което той искаше да признае през изминалите месеци, защото тя притежаваше свежест и непорочност както никоя друга жена и силно привличаше умореното му безмилостно сърце.

Искаше веднага да я види, но лекарите се възпротивиха, защото се страхуваха от разпространяване на болестта. Затова той започна да й пише писма. Но въпреки че се стараеше да звучат уверено и спокойно, в тях имаше нещо фалшиво и той самият не си вярваше. Таеше малка надежда тя да запази женската си красота във всичко друго, но не и в господа. Кралят смяташе господ за нехаен длъжник, който малко се интересуваше от стриктното изпълнение на задълженията си.

Но той й изпрати най-добрите си лекари и постоянно се осведомяваше за състоянието й.

— Как се чувства? Днес не е ли по-добре? Весела ли е? Дали ще останат белези по лицето и?

Лекарите отговаряха изчерпателно, но Чарлс чувстваше, че го заблуждават.

И едва през първата седмица на май — повече от месец след заболяването — лекарите му позволиха да я види. Когато неговата каляска влезе в двора на Съмърсет Хаус, той видя, че е задръстен от най-различни коли. Разбира се, вестта, че ще дойде, се беше пръснала веднага и всички искаха да присъстват на първата им среща. Чарлс изруга и се намръщи. „По дяволите всички с отвратителното им любопитство, с долнопробните им дребнави мозъци и злобното отношение към човешките мъки.“

Той слезе от каляската и влезе вътре. Госпожа Стюарт — майката на Франсис — вече го очакваше. Тя беше неспокойна, развълнувана, готова да заплаче. Това потвърди съмненията му, че лекарите го заблуждават.

— О, Ваше Величество, толкова съм щастлива, че дойдохте! Тя копнее да ви види! Повярвайте ми, сир, тя не може да си прости лошата шега, която ви изигра.

— Как е сега?

— О, сега е много по-добре! Облече се и стана, но естествено още се чувства доста изтощена.

Чарлс я наблюдаваше, а черните му очи се опитваха да отгатнат какво се крие в странните й, възбудени жестове, учестеното й дишане, страданието в очите й и бръчиците под тях.

— Мога ли да я видя?

— Разбира се, Ваше Величество! Моля, заповядайте!

— Доколкото видях в двора, не съм единственият посетител?

Двамата се заизкачваха по стълбата.

— Днес лекарите й позволиха за първи път да приеме гости. Стаята й е пълна.

— Тогава мисля, че ще бъде по-добре да изчакам в преддверието, докато си отидат.

Госпожа Стюарт отпрати набързо другите гости, като им обясни, че за днес е достатъчно, защото Франсис бързо се изморява.

Чарлс стоеше пред затворената врата и слушаше как се разотиват, като бъбрят и се подхилкват безотговорно и злонамерено. Когато най-накрая си отидоха, госпожа Стюарт го повика. Те преминаха през галерията, после през няколко стаи и най-накрая стигнаха до спалнята й. Тя седеше и ги очакваше.

Лежеше в едно легло с лице към вратата и беше облечена в чудесна рокля от коприна, която падаше на хармонични гънки чак до земята. Завесите бяха дръпнати, за да затъмнят стаята — беше едва два часът следобед, — а запалените свещници бяха поставени далече от болната. Чарлс свали шапка, поклони се, прекоси стаята и се приближи до нея. Поклони се още веднъж дълбоко и със страх вдигна очи. Това, което видя, го порази.

Франсис се бе изменила. Дори в полумрака си личеше! Болестта не я беше пощадила. Лицето й, нейното бяло лице, подобно на водна лилия, сега беше обезобразено от червени петна, и дълбоки белези, а едното й око беше полузатворено. Приказната хубост на Франсис бе изчезнала! Но още по-голяма мъка му причини безграничното отчаяние, което се четеше в погледа й.

Госпожа Стюарт беше останала в стаята — Чарлс я бе помолил за това. Тя стоеше зад дъщеря си със сключени ръце и безкрайна скръб в очите. Но Чарлс и Франсис бяха забравили за нейното присъствие.

— Скъпа моя — се обърна той кротко към нея, — да благодарим на бога, че сте вече здрава!

Франсис продължаваше да го гледа, като се бореше със себе си, за да прояви смелост, но не се доверяваше на гласа си. Най-после успя да постигне някакво жалко подобие на усмивка, но ъглите на устата й не преставаха да треперят.

— Да, Ваше Величество, вече съм здрава!

Мекият и слаб глас премина в шепот:

— Но дали трябва да се радвам за това?

Устните й се свиха горчиво, сведе поглед и бързо обърна глава. След това изведнъж закри лицето си с ръце и започна да плаче. Раменете и тялото й се разтърсваха от силни ридания. Чарлс разбра, че тя страда не само защото той я вижда в това състояние, но и в резултат на всичко, което е трябвало да изтърпи този следобед: любопитните и жестоки погледи на всички мъже и жени, които иначе бяха учтиви, мили и неискрено весели. Сякаш те си връщаха за възхитата и ласкателството, които тя получаваше така щедро в миналото.

Чарлс коленичи живо, взе ръката й и с дълбоко развълнуван глас се опита да я утеши:

— Толкова много се безпокоях за вас, Франсис! О, скъпа моя! Простете ми, че се държах като ревнив глупак!

— Аз… да ви простя! О, господарю!

Франсис го изгледа, като продължаваше да крие лицето си.

— Аз трябва да моля за прошка от вас! Затова ме постигна това нещастие. Зная, че това е наказание за всичко, което ви направих!

Обля го вълна от почти непоносимо съжаление и нежност. Почувства, че би дал всичко на света, ако можеше да върне красотата й, да я накара да погледне с предишното си закачливо, самоуверено кокетство.

Но всичко беше изчезнало завинаги: искрящото й лице, веселият смях на прекрасна жена, която е уверена, че с красотата си може винаги да разчита на снизходителност. Завладя го необуздана ярост. „Боже господи, нима светът разваляше всичко, до което се докоснех?“

— Моля ви, Франсис! Не говорете така! Не зная защо постъпих като глупак. Но когато ми съобщиха, че сте болна, и ако, не дай си боже, нещо ви се беше случило… Но, слава богу, вече сте здрава!

Франсис го изгледа внимателно. Тя се питаше дали той вижда промяната, която бе настъпила в нея, с трогателната надежда, че… Но нямаше смисъл! Разбира се, че той вижда всичко! Всички бяха забелязали промяната, защо да не я забележи и той?

— Да, излекувана съм — прошепна Франсис. — Но по-добре да бях умряла. Погледнете ме!

Франсис откри лицето си. Колко мъка и отчаяние имаше в гласа й!

Те чуха отзад риданията на майка й.

— Погледнете ме! Вижте колко съм грозна!

Той стисна ръката й.

— Не, Франсис, не сте! Уверявам ви, че тези белези няма да останат! Да бяхте ме видели и мене след тази болест! Можех да уплаша и самия дявол! А сега вижте: едва може да се забележи някакъв белег!

Чарлс я погледна с нетърпение и усмихнато притискаше двете й ръце до сърцето си. Гореше от желание да й вдъхне вяра в бъдещето, макар че, и той самият беше съвсем отчаян.

Докато той говореше, очите на Франсис светнаха и върху лицето й грейна лъч от надежда.

— Скоро няма да личи, че сте боледували от едра шарка. Ще идвате на баловете по-хубава от всякога. По-хубава дори отколкото бяхте вечерта, когато ви видях за първи път. Спомняте ли си, мила? Онази рокля от бели и черни дантели? А в косите ви блестяха диаманти.

Франсис слушаше всяка дума като омагьосана. Те й напомняха звуците на някоя стара, умишлено забравена мелодия.

— Да! — прошепна Франсис. — Да, спомням си. Вие ме поканихте да танцуваме…

— Не можех да откъсна погледа си от вас. Никога не бях виждал толкова красива жена!

Франсис му се усмихна трогната от неговата добрина. Но играта беше мъчителна. И двамата добре съзнаваха, че само се заблуждават. Тя сдържаше сълзите си, докато Чарлс се опитваше да я разсее, но мислите й непрекъснато се връщаха към собствената й трагедия, а и Чарлс не можеше да мисли за нищо друго.

„О, защо това се случи на нея? — мислеше си той разгневен. — Защо на Франсис, която бе така весела, сладка и мила, а имаше толкова други жени, които заслужаваха такава зла участ!…“

Но Чарлс беше упорит човек.

Някога той беше казал, че се надява един ден да я види грозна и по-благосклонна. Вече беше забравил тези необмислени думи, но още помнеше дългите години на чакане, молби, обещания и копнеж за притежание. А сега неочаквано започна да се моли тя.

Един ден те се разхождаха късно в градината, която се спускаше зад Съмърсет Хаус, до брега на Темза. Бяха се хванали за ръце. Франсис беше облечена в чудесна рокля от светлосив атлаз, украсена с волани от черна дантела. Черен дантелен воал покриваше косите и лицето й чак до брадичката. Франсис се стремеше несъзнателно да поправи разрушенията, които й беше причинила ужасната болест. Ветрилото й служеше за прикритие, а воалът предпазваше лицето. Спряха да си починат под сянката на един бряст близо до реката.

Гледаха мълчаливо реката и Чарлс почувства неочаквано, че нейната малка ръка, която беше върху неговата, болезнено се свива. За момент Чарлс остана неподвижен и само я наблюдаваше. Разбра, че тя иска да я целуне. Той я прегърна и този път нямаше нито отдръпване, нито смях, нито протест. Вместо това тя го притисна към себе си и въпреки че й липсваше силна страст, той усети с устните си желанието й да се хареса. И ужасното предчувствие, че може би той вече не я смята съблазнителна.

Съжалението му преодоля неизбежната му реакция, когато се докосваше до устните и тялото на някоя жена. Той я отпусна нежно. Но тя не искаше да го остави и задържа ръката му.

— Сега разбирам колко прав бяхте някога! Колко съм била глупава! Никога вече няма да бъдете така търпелив с мене!

Изненадан от тази откровеност, Чарлс каза нежно:

— Скъпа моя, надявам се да не съм толкова непохватен да пожелая някоя жена против волята й.

— Но аз… — започна Франсис, но веднага спря и силно се изчерви. После изведнъж се отдръпна и затича нагоре по алеята. Чарлс разбра, че тя плаче.

Все пак на следващата вечер, докато се разхождаше сам в една лодка по реката, взе внезапно решение и обърна лодката към Съмърсет Хаус. Тя се плъзна по водната повърхност. Чарлс скочи на брега и изтегли лодката. Вратата на шлюза беше затворена, но той прескочи оградата и изтича през градината към къщата.

„Чаках този момент цели пет години и половина — помисли си той. — Благодаря на господ, че не чаках повече.“

LVII

Чарлс и херцог Бъкингам бяха седнали един срещу друг на една маса и разглеждаха умаления, но отлично изработен макет на нов вид боен кораб. Двамата бяха задълбочени в разговора и оживено разискваха. Чарлс винаги беше изпитвал слабост към морето и флотата. В действителност той притежаваше такива обширни технически познания в тази област, които мнозина считаха, че подронват кралското достойнство. За него флотата беше истинска гордост и още чувстваше унижението, което беше изпитал, когато холандците започнаха да се движат в английски води, да ограбват страната му, да изгарят и потопяват най-хубавите му кораби. Надяваше се един ден да отмъсти за тази обида, а междувременно създаваше многобройна и силна флота. Цел и надежда на живота му беше да види някога Англия неоспорвана господарка на моретата, защото знаеше добре, че само така щеше да изкове бъдещето и величието на малкото си кралство.

Най-накрая Чарлс стана.

— Хайде! Не мога повече да се възхищавам на този макет. Обещах на Рупърт да изиграем партия тенис.

Взе перуката си, окачена на един стол, и си я сложи на главата. Погледна се в огледалото и нахлупи бялата си шапка.

Бъкингам се изправи с шапка в ръка.

— При такъв задух! Възхищавам се от подвижността на Ваше Величество!

Чарлс се усмихна.

— Това е ежедневното ми лечение. Имам нужда от здравето си, за да мога да се забавлявам.

Когато излязоха, Чарлс заключи вратата и прибра ключа в джоба си. Те преминаха през няколко стаи, изкачиха се по една тясна стълбичка и се озоваха в каменната галерия. Там срещнаха Франсис Стюарт с придворната си дама и едно негърче, което носеше шлейфа и роклята й. Тя им направи знак и се приближи до тях.

Бъкингам се поклони, а Чарлс се усмихна и я целуна леко и равнодушно по устните. Но Франсис го изгледа с поглед, в който се четеше мъка и трогателна преданост. Тя не можеше да забрави нито за миг ужасната истина, че нейната хубост беше изчезнала безвъзвратно. Държането й се беше променило, сякаш за да компенсира онова, което беше изгубила. Сега Франсис беше страстна, неспокойна и замислена.

— О, Ваше Величество! Толкова се радвам да ви видя! Повече от седмица не съм ви виждала…

— Много съжалявам, но имах много работа — съвещания, срещи с посланици…

Колко пъти преди го беше чувала да се извинява на другите жени по същия начин. Тогава тя го дразнеше, подигравате му се, че лъже, защото по онова време се смееше весело на всичко.

— Много бих се радвала, ако дойдете на вечеря. Може би тази вечер? Ще има много гости! — добави тя живо.

— Много благодаря, Франсис, но тази вечер съм зает. Поканата е отдавнашна и не бих могъл да откажа.

Ала когато видя как тя посърна, се почувства неудобно и добави:

— Но утре ще съм свободен. Мога да дойда, ако желаете.

— Наистина, господарю?

Изведнъж лицето й светна.

— Ще наредя да приготвят любимите ви неща за ядене и ще поканя Мол Дейвис да потанцува.

Франсис се обърна и към Бъкингам:

— Ще ми бъде много приятно, ако дойдете и вие, ваша светлост, разбира се, с милейди Шрузбъри.

— Благодаря, госпожо. Ще дойда с голямо удоволствие, ако имам възможност.

Франсис се поклони, мъжете отвърнаха на поклона й и продължиха надолу по коридора. Чарлс помълча известно време и накрая каза:

— Бедната Франсис. Боли ме сърцето, когато я видя!

— Доста е пострадала — съгласи се херцогът. — Но поне е спряла с дяволския си смях. Вече два месеца, откакто не съм я чувал да кудкудяка.

И после добави съвсем нехайно:

— О, щях да забравя. Лодърдейл ми разказа как Нейно величество кралицата се е измъкнала снощи.

Чарлс започна да се смее.

— Мисля, че вече всички знаят за това приключение. Не подозирах, че притежава такъв кураж.

Преоблечени, Катерина и госпожа Боинтън бяха напуснали двореца, за да присъстват на някакъв годеж в Сити, на който, разбира се, и двете не били канени.

Маскирани и с перуки на главите, те се смесили смело с гостите, но в суматохата ги разделили и кралицата била принудена да се прибере сама с един файтон. Придворните бяха свикнали е подобни приключения, но Катерина никога преди не беше дръзвала да рискува по такъв начин. Ето защо дворът се беше раздвижил от възмущение и удоволствие, когато се разбра, че неговото мишле-кралица се е впуснало в приключения по широкия свят вън от защитните стени на своя замък.

— Казват, че треперела, когато се прибрала — продължи Чарлс, — но след няколко минути започнала да се смее и намерила случилото се за изключително забавно. Казвала, че носачите били дяволски груби, а кочияшът на наемната кола толкова пиян, че се страхувала да не я обърне.

Личеше си, че тази история забавлява краля.

— А всички мърморят, че водя страната към гибел! Не мислите ли, че от кралицата може да излезе отличен агент? Смятам често да я пращам навън.

Лицето на Бъкингам изразяваше сурово неодобрение.

— Всичко това е извънредно неприлично. Дори още по-лошо — много опасно.

Те излязоха навън под лъчите на палещото юлско слънце и трябваше да присвият очи, докато свикнат с блясъка.

Минаха през частните градини към тенис корта и срещнаха няколко мъже и жени, които се разхождаха и разговаряха. Кралят ги поздравяваше с усмивка или с махане на ръка. Понякога се спираше, за да размени една-две думи или да отговори на нечий поздрав. Бъкингам не одобряваше, че прекъсват разговора им.

— Не мисля, че кралицата е била действително изложена на опасност — подзе Чарлс. — Както и да е, тя се върна жива и здрава.

— Но тя може и да не се върне някой път, господарю?

Чарлс избухна в смях.

— Наистина, Джордж, мислите ли, че ме считат достатъчно богат, за да отвлекат жена ми?

— Аз нямах предвид откуп. Никога ли не ви е идвало наум, господарю, че Нейно величество може да бъде отведена на някой пустинен остров, откъдето никой да не чуе нищо за нея.

— Признавам, че подобна мисъл никога не ме е тревожела!

Чарлс махна приятелски на една група хубави жени, които бяха насядали на поляната. Те се засмяха и се побутнаха, а в отговор развяха ветрила.

— Има много такива острови — продължи Бъкингам, — разположени някъде в Карибския басейн. Не виждам причини да не се осигурят всички удобства на някои от тях. Една жена би могла да прекара там много щастливи дни до края на живота си.

Чарлс сви вежди и погледна остро херцога.

— Не ви разбирам, Вилиърс. Да не би да ме съветвате да се отърва от жена си, като оставя да я отвлекат?

— Идеята не е неосъществима, Ваше Величество. Всъщност аз доста размислях по този въпрос — дори открих на картата един подходящ остров — много преди Нейно величество да започне да излиза преоблечена.

Чарлс изръмжа с отвращение:

— Вие сте голям негодник, Джордж Вилиърс! Признавам, че ужасно искам да имам наследник, но никога с такива средства! И още нещо: ако Нейно величество — кралицата — някой ден пострада или изчезне, ще знам много добре кой да обвиня! И вие няма да запазите главата на раменете си нито час! Сбогом!

Чарлс изгледа сърдито Бъкингам и се отдалечи към павилиона, където беше игрището за тенис. Херцогът се завъртя на пети и тръгна в обратна посока, като не преставаше да мърмори.

Не за първи път — нямаше да бъде и за последен — правеха опит да внушат на краля как да се освободи от кралицата, за да може отново да се ожени и да има наследник. Половината от придворните се занимаваха с измислянето на най-различни проекти, а след като кралят ги отхвърляше, представяха нови. Единствените влиятелни личности, които не искаха Катерина да бъде сменена, бяха херцог Йорк, Анна Хайд, няколко от техните привърженици и любовниците на краля.

След спречкването с краля Бъкингам избягваше няколко дни Уайтхол и прекарваше времето си с богатите жители на Сити, които познаваше. Но скоро и това му омръзна. Не изпитваше нищо друго освен съжаление към тези дебели, доверчиви мъже, които вярваха на всичко казано, и по стар навик започна да крои нов заговор.

От няколко години херцогът държеше под наем жилища в различни райони на града и отиваше в едно или друго в зависимост от настроението си. За да улеснява политическите си начинания и за да ги държи в тайна, той имаше много дрехи за преобличане. На Айдъл лейн — странична улица близо до Темза, беше останала една къща след пожара. Имаше и три други къщи в строеж, още една завършена миналата година, която бе дадена под наем за бирария. Там се забавляваха работниците. Имаше още една къща, построена наполовина, заради некачествен хоросан и тухли (това се случваше често при строеж на нови къщи). Темза течеше наблизо и можеха да се чуят виковете на лодкарите и момичетата, които ловяха стриди. Бъкингам беше наел три стаи на четвъртия етаж под фалшиво име; този път се казваше Ер Илинуърд.

Облечен в турска антерия, с чалма на главата и обут с емении, Бъкингам се намираше в едно от тези жилища, дълбоко заспал в голямо кресло близо до камината, в която огънят догаряше. В стаята беше задушно и почти тъмно, защото се свечеряваше, а той спеше от обяд. Някой потропа на вратата, после повтори, защото хъркането на Бъкингам продължаваше да изпълва стаята. При четвъртото потропване той се събуди с червено, подуто от сън лице, раздвижи се и стана. Но не отключи, преди да разбере кой тропа.

Когато отвори, видя червендалест, пълен и възнисък свещеник, облечен в расо и обут със сандали, с качулка върху обръснатата си глава и с молитвеник в ръка.

— Добър вечер, отец Скруп.

— Добър вечер, господине.

Свещеникът едва дишаше, защото беше бързал нагоре по стълбите, за да не закъснее.

— Дойдох колкото се може най-бързо. Но получих съобщението ви по време на вечерната молитва на Нейно величество.

Той оглеждаше внимателно стаята, в която едва се виждаше.

— Къде е болният? Няма време за губене…

Бъкингам спокойно заключи вратата и сложи ключа в джоба си.

— Няма никакъв болен, отец Скруп.

Свещеникът се обърна и го погледна изненадано.

— Как така няма болен? Пратеникът ми каза, че някакъв човек умира…

Той седна на един стол, докато херцогът пълнеше две чаши със сладко бяло вино. Бъкингам подаде едната чаша на своя гост и седна срещу него.

— Исках да ви видя веднага, затова ви казах, че има болен. Не ме ли познахте, отче?

Отец Скруп, който беше изпил виното, държеше чашата си с малките си пълни розови ръце, изгледа внимателно Бъкингам и лицето му веднага просветна.

— Как? Нима това сте вие, ваша светлост?

— Аз и никой друг!

— Моля да ме извините, господине! Но изглеждате така променен в тези домашни дрехи, че не можах да ви позная. И в мрака, разбира се… — добави той за извинение.

Бъкингам се засмя, взе бутилката и напълни двете чаши отново.

— Казахте, че идвате направо от вечерната молитва на Нейно величество кралицата?

— Да, ваша светлост. Нейно величество придоби много нови навици, но не си ляга, преди да прочете вечерните си молитви — каза отецът, като не преставаше да върти набожно бялото на очите си.

— Ако не се лъжа, вие сте също и изповедник на Нейно величество?

— Понякога да, ваша светлост.

Бъкингам се усмихна.

— Питам се какво ли би имала тя да изповядва! Какви грехове може да има? Да желае някоя нова рокля? Или пък да играе на комар в неделя? Или може би тя да роди детето на Негово величество, а не някоя друга жена!

— Ах, милорд!… Бедната жена! Това би било простим грях! Страхувам се, че ние всички го вършим заедно с нея!

Отец Скруп пак изпразни чашата си и херцогът отново му напълни.

— Пожеланията нищо не помагат. По-важното е, че тя е бездетна и ще си остане бездетна винаги!

— Убеден съм, че тя беше бременна. Но има нещо, което й пречи да задържи детето.

— Така ще бъде винаги. Никога Негово величество няма да има законен наследник от Катерина Браганца. А ако на престола се възкачи херцог Йорк, страната е загубена!

Отец Скруп отвори широко очи, когато чу последните думи на херцога, защото симпатиите на херцог Йорк към католическата църква бяха всеизвестни, докато за Бъкингам също добре се знаеше, че я мрази. Но херцогът продължи бързо:

— Не заради вярата си, отче! Случаят е много по-сериозен. Негово височество не е способен да управлява страната! Ако той се възкачи на престола, след по-малко от шест месеца ще избухне гражданска война!

Лицето на херцога изразяваше голяма загриженост. Той се наведе напред, подпря с една ръка чашата с вино на коляното си, а с показалеца на другата сочеше кръглото и изплашено лице на отец Скруп.

— Ваш дълг е, отче, ако обичате Англия и Стюартите, да ми помогнете. Ще ви кажа искрено, че кралят е съгласен с всичко, но по понятни причини предпочита да не се замесва.

— Сбъркали сте с човека, ваша светлост! Никога няма да предприема нещо срещу Нейно величество. Няма значение по внушение на кого ще бъде.

Отец Скруп беше настръхнал, дебелите му бузи трепереха. Той поиска да стане, но Бъкингам спокойно, но решително го задържа в креслото.

— Моля ви, отче, не бързайте! Първо ме изслушайте! И помнете добре, че сте длъжен да се подчинявате на краля!

Бъкингам произнесе тези думи с вдъхновения израз на най-великите и безкористни родолюбци и отец Скруп, на когото всичко това направи голямо впечатление, седна пак.

— Ние нямаме намерение да навредим на Нейно величество в никакъв случай, бъдете напълно уверен в това! Но за доброто на Англия кралят — моят господар, и аз — изработихме план, който ще му позволи да се ожени за друга жена и да има от нея след една година наследник. Достатъчно е Нейно величество да се върне отново към живота, който толкова е харесвала — да отиде в манастир.

— Не разбирам много добре намеренията на ваша светлост…

— Сега ще ви обясня: вие сте неин изповедник. Водите поверителни разговори. Ако успеете да я убедите да се оттегли доброволно от света, да се върне в Португалия и да отиде в манастир, Негово величество ще бъде свободен да се ожени отново. Ако успеете — продължи бързо Бъкингам, защото отец Скруп се канеше да отговори, — Негово величество ще ви подари състояние, което ще бъде достатъчно, за да живеете охолно до края на живота си. Всъщност като начало…

Бъкингам стана, взе една кожена кесия от камината и я подаде на свещеника.

— Вътре има хиляда лири, които са само предплата.

Отец Скруп взе кесията, пресметна тежестта й, но от учтивост не се реши да я отвори.

— Е, отче, какъв е вашият отговор?

Духовникът се колеба дълго — замислен, смутен, неспособен да вземе някакво решение.

— Значи такова е желанието на Негово величество? — повтори той подозрително.

— Да. Можете ли да допуснете, че бих дръзнал да предприема нещо по такъв важен въпрос, без да съм получил нареждане от краля?

— Не, разбира се, ваша светлост!

Отец Скруп стана и остави чашата върху една масичка.

— Добре! Ще видим какво влияние мога да окажа, ваша светлост!

Той се намръщи и погледна бързо херцога.

— Но да предположим, че не успея? Тези нежни, малки женички са понякога много упорити.

Бъкингам се усмихна.

— Ще успеете, отец Скруп, сигурен съм, че ще успеете. В противен случай няма да получите повече пари, а ще трябва да върнете и тези, които сега ви давам. Безполезно е да добавям, че ако нашият разговор бъде предаден и на други, последиците ще бъдат много лоши за вас.

Безмилостният блясък в очите му говореше по-ясно от думите.

— О, аз зная да мълча! — възрази духовникът. — Можете напълно да ми се доверите!

— Много добре! И ако имате нещо да ми съобщите, изпратете сведенията по първия срещнат на улицата хлапак. Пишете ми, че новият ми костюм е готов, и се подпишете с… Чакайте да помисля!…

Херцогът замълча, като сучеше мустака си. Накрая се засмя.

— Подпишете се Израел Сутеньора!

— Израел! Сутеньор? Ваша светлост е доста остроумен!

— Хайде, хайде, стари негоднико! — каза херцогът, като го изпращаше до вратата. — Не ми ги разправяйте, поне на мене! Достатъчно знам и за вашите женички!

Но отец Скруп не намери шегата за особено смешна. Той беше едновременно сърдит и обиден.

— Протестирам, ваша светлост! Всичко това е лъжа! Отвратителна лъжа! И ако тази лъжа се разпространи, аз съм загубен. Нейно величество няма да иска да ме погледне!

— Добре, добре! — каза провлечено отегченият херцог. — Запазете вашата девственост, ако толкова държите на нея! Но не проваляйте работата, която ви възложих. Ще очаквам от вас отговор до края на седмицата.

— Не е достатъчно, ваша светлост!

— Добре, след десет дни!

После той затвори вратата и завъртя ключа.

Амбър слушаше внимателно отец Скруп.

Срещу хиляда и петстотин лири той й беше продал заговора на Бъкингам против кралицата. Защото отецът нямаше никакво намерение да загуби своето хубаво и удобно място в двора. Ако кралицата се оттеглеше в някой манастир, той щеше да остане сам, без закрила, във враждебна за католиците Англия. Всъщност Чарлс неведнъж се беше опитвал да установи обща търпимост за всички изповедания, но парламентът отхвърляше тази политика и се налагаше, като отказваше да дава кредити.

— Боже господи! — прошепна Амбър ужасена. — Това чудовище ще ни унищожи всички! Говорихте ли с кралицата?

Отец Скруп стисна дебелите си устни, скръсти ръце на корема си и поклати бавно глава.

— Нито дума, госпожо. Нито думичка! А днес бях сам е Нейно величество в изповедната!

— И по-добре ще бъде и вие да не й казвате нищо. Знаете какво ще ви постигне, ако един ден Нейно величество напусне страната! О, да бъде проклет този негодник! Как ми се иска някой да му извие врата!

— Ще съобщите ли на Нейно величество?

— Разбира се! Възможно е той да говори с нея.

— Не ми се вярва, госпожо! Но ще го направи, когато разбере, че аз не съм успял да постигна нищо.

В този момент Нан влезе тихо и направи знак на Амбър. Тя стана веднага.

— Елате — обърна се тя към свещеника, — пътят е свободен и можете да си отидете.

Те излязоха от стаята и тръгнаха по един тесен и тъмен коридор. Двете жени знаеха пътя, но отец Скруп опипваше стената с ръце, докато стигнат до вратата. Там Амбър и свещеникът се притаиха в тъмното, докато Нан надникне навън, и когато им направи знак, я последваха. Навън те можеха да чуят тихото ромолене на реката, която минаваше покрай тръстиките по двата бряга.

Амбър, както и всички останали, които живееха от страната на двореца близо до Темза, имаха общ проблем: партерът на жилищата им се наводняваше от прилива на реката.

Но щом като отец Скруп прекрачи прага на вратата, се чу плясък съвсем наблизо, сякаш над главите им, мъжки гласове, които ругаеха през зъби. Чевръст като котка, отец Скруп влезе навътре и Амбър се вкопчи в ръката на Нан.

— Какво става?

— Джон трябва да е хванал някой, който подслушва — прошепна Нан.

И извика по-високо, за да я чуят отвън:

— Джон!

Той отговори тихо и предпазливо:

— Тук съм… Пипнах един синковец, който се криеше в тръстиката. Сам е…

— Вървете! — прошепна Амбър на отец Скруп, който веднага изчезна. Чуваха силното шляпане на краката му в калта. — Доведи го тук, Джон! — каза Амбър на Големия Джон и се върна отново в малката стая, в която беше с отец Скруп.

Той влезе веднага, като държеше за врата един дребничък и слаб човек, който беше изпаднал в ярост и се опитваше да удря Големия Джон с юмруци и ритници. Но при всеки негов опит Джон отвръщаше с такъв удар, че другият временно се успокояваше. И двамата бяха мокри и изцапани с кал до колене. Джон блъсна човека и той се свлече в единия ъгъл на стаята. Той веднага започна да се изтърсва и да си оправя дрехите, без да им обръща внимание, сякаш беше сам.

— Какво търсехте тук? — попита Амбър.

Човекът се правеше, че не е чул.

Амбър го запита пак, но вместо отговор той я изгледа мрачно, като изправяше измачканите си ръкави.

— Нагъл нещастник! Мисля, че знам един начин да ви накарам да проговорите!

Тя направи знак на Големия Джон и той отвори едно чекмедже, от което извади камшик с къса дръжка и много кожени ивици, с оловни пулове на върха.

— А сега ще отговорите ли? — извика Амбър. Тъй като човекът продължаваше да мълчи, Големия Джон вдигна камшика и го удари по гърба. Но една от кожените ивици се отклони и го удари по лицето, от което бликна веднага кръв. И докато Амбър и Нан гледаха хладнокръвно, Джон го налагаше безмилостно, въпреки че човекът се превиваше и се опитваше да си предпази лицето и главата с ръце. Най-накрая изпъшка:

— Спрете! За бога, спрете! Ще ви кажа.

Големия Джон отпусна камшика и се оттегли на една крачка. От кожените ивици на камшика падаха капки кръв.

— Вие сте глупак! — каза Амбър. — Защо не казахте навреме, за да не ви бият? А сега ми кажете какво правехте тук и кой ви изпрати!

— Не смея да кажа. Моля ви, ваше благородие!

Човекът почти плачеше.

— Не ме принуждавайте да ви кажа, ваше благородие, защото моят господар ще ме пребие.

— Ако не проговорите, аз ще ви пребия! — отвърна Амбър и многозначително погледна към Големия Джон, който с юмруци на хълбоците наблюдаваше живо сцената.

Човекът се огледа, сви вежди, въздъхна и облиза засъхналите си устни.

— Изпрати ме негова светлост, херцог Бъкингам.

Точно това предполагаше и Амбър. Тя знаеше, че Бъкингам я следи отблизо, но за първи път улавяше на местопрестъплението един от неговите шпиони, въпреки че вече беше изгонила четири слугини, заподозрени в същото.

— С каква цел?

Сега човекът отговори веднага, но с враждебен и сърдит глас, с втренчен в пода поглед:

— Трябваше да следя отец Скруп навсякъде, където отива, и да съобщавам на негова светлост.

— И какво ще му кажете за тази вечер?

Погледът на Амбър, твърд и безмилостен, не се отделяше от лицето на човека.

— Той не е напускал жилището си, ваша светлост!

— Добре. Но помнете! Следващия път моят слуга няма да бъде толкова нежен. Не слухтете наоколо, защото ще ви смели! Отведи го, Джон!

LVIII

Амбър винаги се държеше приятелски и с уважение към кралицата, отчасти защото считаше това за благоразумно и отчасти от съжаление. Но нейното съжаление беше безразлично, а привързаността й цинична. Същото чувство тя изпитваше и към Джени Мортимър, и към лейди Алмсбъри или към която и да било друга жена, от която, изглежда, нямаше защо да се страхува. И все пак тя знаеше, че Катерина в случай на нужда можеше да бъде добра и сигурна приятелка. Тя живееше така пренебрегната от всички егоисти, от които Уайтхол гъмжеше, че изпитваше благодарност към всеки, който се нуждаеше от нейните услуги. Ето защо Амбър реши, че е намерила подходящ случай да спечели благоволението на Нейно величество, която би могла в известни случаи да й бъде полезна.

Нейният разговор с кралицата постигна желания резултат.

Катерина, обзета от ужас и страх при мисълта, че неприятелите й отново заговорничат, за да се отърват от нея, лесно бе убедена, че кралят няма нищо общо с този план и би побеснял, ако научи. Желанието на кралицата да повярва, че Чарлс все още изпитва някакви чувства към нея, че продължава да се надява някой ден да имат наследник, който и двамата желаеха страстно, трогна дори и Амбър. И макар че в момента тя не спомена за желанието си да има херцогство, говори за това няколко дни по-късно. Катерина веднага предложи да й помогне, макар и с известна стеснителност, защото знаеше колко е ограничено нейното влияние. Амбър се поздрави, че си е спечелила приятелка — може би немного влиятелна, но която можеше да бъде използвана и във всеки случай не беше за пренебрегване.

В двореца се говореше, че един безполезен приятел струва колкото един нищожен неприятел. Амбър не се безпокоеше нито от едното, нито от другото.

Тя научи много бързо, че добрите възможности в двореца не се предлагат на онези, които стоят и чакат. Спокойствието и невинността там бяха безполезни качества. Необходимо беше да бъдеш винаги деен, осведомен за всички големи и малки събития, които ставаха горе и долу, да извличаш полза от всичко и от всекиго. Тя се беше приспособила много скоро към този начин на живот, защото нищо в нея не му се противопоставяше.

Беше се оградила с шпионска мрежа, която се простираше във всички направления. Беше подбрала хората по странен начин: двама или трима слуги на Бъкингам, един мъж, който изпълняваше доверителни работи, но който беше доволен да спечели неколкостотин лири повече, дори и като измени на своя господар, шивача на херцога, шивачката на херцогинята и коафьора на лейди Шрузбъри. Мадам Бенет я осведомяваше за похожденията на някои благородници, включително и негова светлост. От друга страна, тя получаваше още сведения за хората от двора от един куп хамали, пажове, сервитьори, момичета и стражи.

Много от тях й бяха съвършено непознати, а по-голямата част не знаеха дори на кого служат. Защото тъкмо Нан — с черна или руса перука върху златистите си коси, маска и едно широко наметало с качулка — се занимаваше с работите на своята господарка след настъпването на нощта. Големия Джон я придружаваше преоблечен ту като носач, ту като слуга на високопоставена дама, а понякога дори и като прост гражданин. Нан събираше новините, плащаше дължимите суми, горда и щастлива, когато успяваше да спести на Амбър няколко лири, защото не беше забравила лошите дни.

Амбър знаеше с кого и къде прекарва нощта кралят, когато не я посещаваше. Разбирате всеки път, когато лейди Каслмейн сменяше любовника си или си поръчваше нова рокля; ако кралицата проявеше признаци за бременност, за това, какво става в залата на Съвета, кои почтени момичета са направили тайно аборт и кои от благородниците или дамите боледуваха от шарка. Това й струваше скъпо, но тя научаваше почти всичко, което става в Уайтхол. Повечето от сведенията тя събираше само за удоволствието да бъде в течение на чуждите тайни. Не смееше да остане в неведение за клюките в двореца, защото би спечелила само презрението и подигравките на другите.

Понякога й се случваше обаче да си послужи практически с това, което знаеше. Такъв беше случаят с тайната на отец Скруп.

Бъкингам се вмъкна през задния вход при Амбър още рано сутринта, с разбъркано облекло и разчорлена перука. Прекоси мраморния под, като потропваше с високите токове на обувките си, а когато се наведе над нея, дъхът му издаваше силен мирис на бренди. Амбър, облегната на възглавниците, пиеше лениво голяма чаша шоколад, но при вида на херцога се изправи внимателно и предпазливо веднага.

— Е, ваша светлост! Изглежда, че сте прекарали весело нощта?

Той се усмихна подкупващо.

— Възможно е, но не си спомням!

Той седна на края на леглото и добави, като я гледаше право в лицето:

— Хайде, госпожо, отгатнете какви новини имам за вас?

Погледите им се кръстосваха, съсредоточени и сериозни, в продължение на една минута. След това той се усмихна, а тя даде вид, че се интересува от кученцето, което спеше на леглото.

— Боже мой! Ваша светлост, аз наистина не мога да си представя… — каза тя нервно. — Каква е тази нова клюка? Че имам брадавица на стомаха или че предпочитам дракона на свети Георги?

— Не, не, научих това миналата седмица. Нима не сте разбрали какво говорят за вас?

Тук той замълча за момент, който й се стори застрашителен…

— Те казват — продължи той рязко, — че Колбърт ви е подарил диамантена огърлица за две хиляди лири.

Амбър въздъхна с облекчение, защото се страхуваше да не би да говорят за отец Скруп. После довърши шоколада си и остави чашата на масата до леглото.

— Е, добре, вярно е! Поне отчасти. Във всеки случай моят златар настоява, че тя струва около шестстотин лири. Но все пак мисля, че е доста хубава.

— Може би харесвате повече испански бижута?

Амбър се засмя.

— Наистина, ваша светлост знае всичко! Бих желала и аз да имам такива добри осведомители. Новините, които получавам, са доста безинтересни независимо от високата цена, която плащам. Но ще ви кажа истината: испанският посланик ми подари смарагдова гривна и тя е по-хубава от френската огърлица!

— Значи ваша светлост възнамерява да установи връзки с испанците?

— Ни най-малко, ваша светлост. При добра цена бих се свързала с холандците и със самия дявол. В крайна сметка нима не е това начинът, по който се действа в двореца? Но вероятно човек може да си позволи да говори искрено с… приятели — добави тя с лек сарказъм.

— Добре се издигате, госпожо, от момента, когато се появихте на сцената, преоблечена с вехториите на почетна дама. Казват, че дори папата търси вашето благоволение.

— Папата! — извика Амбър ужасена. — Велики боже, протестирам! Позволете да ви кажа, че никога не съм се виждала с папата!

Амбър изобщо не се занимаваше с религия — освен когато беше неспокойна, разтревожена или когато желаеше нещо, — но тя споделяше народната омраза срещу католицизма, без да знае защо.

— Никога не сте се виждали с папата? Но аз научих от съвсем сигурен източник, че ваше благородие кани понякога отец Скруп в потайно… О! Извинявам се, ваше благородие — извика той с престорена загриженост, — казах ли нещо, което да ви разтревожи?

— Не, ни най-малко. Но откъде, по дяволите, ви дойде наум подобно нещо? И защо, моля ви? Не обичам плешиви, дебели и стари мъже, благодаря!

Тя отметна назад косата си и се приготви да стане, като се загърна в домашната си роба.

— Един момент, госпожо!

Бъкингам я хвана за ръката, а тя го изгледа предизвикателно.

— Мисля, че знаете много добре какво искам да кажа.

— И какво искате да кажете, господине?

Амбър чувстваше, че започва да става раздразнителна. Дързостта в държането на негова светлост херцога винаги предизвикваше гнева й.

— Искам да кажа, госпожо, че сте започнали да се бъркате в моите работи. И за да бъда още по-ясен, мисля, че сте открили споразумението ми с отец Скруп и сте взели мерки да осуетите плановете ми.

Неговото хубаво, надменно лице беше станало сериозно и той я гледаше заплашително.

— Мислех, че се бяхме споразумели, вие и аз?

Тя се освободи с бързо движение и скочи от леглото.

— Ще играя играта с вас, ваша светлост, но проклета да съм, ако играя срещу собствените си интереси! А не е в мой интерес Нейно величество да напусне двореца…

В този момент рунтавите испански кучета на краля навлязоха шумно и преди още Амбър и херцогът да се съвземат, самият крал влезе в стаята, последван от няколко придворни.

Бъкингам си придаде веднага по-мек израз и отиде да целуне ръката на краля. Те не се бяха виждали, откакто Чарлс го беше нагрубил в градината. Херцогът се забави още няколко минути, любезен и разговорчив, като се стараеше да създаде впечатлението, че е водил приятелски разговор с Амбър. Но тя не беше още напълно спокойна.

Новината за тяхната разпра се разпространи бързо. Когато се срещна с Барбара в апартаментите на краля малко преди пладне, тя вече беше научила новината как нейният братовчед се кълнял навсякъде, че би разорил лейди Данфорт дори ако се наложи да й посвети останалата част от живота си. Амбър се засмя и заяви, че напук на Бъкингам тя би се държала добре. Знаеше, че може да направи това, докато кралят я харесва. В краен случай тя беше в Уайтхол само от една година и загубата на Чарлсовата привързаност й се струваше все още като някакво далечно нещастие, изчезнало в нощта на времената.

Във всеки случай първият резултат от тяхната кавга беше благоприятен за нея. Барон Арлингтън й направи първото си тайно посещение.

Баронът беше винаги учтив към Амбър, със своята студена и сдържана кастеланска вежливост, но никога не й беше обръщал прекомерно внимание. Докато Чарлс смяташе, че жените са по-подходящи за всякакви други занимания, но не и за политика, неговият държавен секретар беше убеден, че всички жени са ужасно досадни и би трябвало да се отстранят и да позволят мъжете да управляват страната в мир. Арлингтън беше политик в никога не се оставяше да бъде воден от чувства. Да служи на краля беше най-важното нещо в живота му, въпреки че се надяваше и възнамеряваше в същото време да служи и на себе си. Очевидно беше решил, че поради скъсването си с Бъкингам Амбър би могла да му бъде с нещо полезна.

Тя се върна една вечер доста късно и твърде весела, защото заедно с Чарлс и придворни — мъже и жени, бяха отишли маскирани да посетят Кръчмата на просяците — едно съмнително заведение в Хай Холбърн, където всяка седмица се събираха лондонските просяци. Арлингтън и Чарлс бяха доста добри приятели, но високомерният и надут барон рядко взимаше участие в подобни увеселения. Амбър беше смаяна, когато разбра от Нан, че баронът я очаквал.

— Божичко! Кажи му да се качи, бързо!

Тя свали маската и ръкавиците си и хвърли наметката върху Тенси, който съвършено сляп се отправи пипнешком към вратата. Амбър го следеше с очи и се смееше. После погледна портрета си над камината и докато го изследваше, се смръщи критично и с неудоволствие. Защо я беше нарисувал толкова пълна? Разбира се, че нямаше римски нос, а и косата й нямаше такъв цвят. Тя се дразнеше всеки път, когато загледаше картината, защото Лили настояваше да рисува модела не както изглежда в действителност, а съобразно схемата, която беше възприел.

Тя се обърна, когато Нан въведе лорд Арлингтън. Той се поклони и Амбър му отвърна с реверанс.

— Госпожо, моите скромни почитания.

— Ваша покорна служителка, господине. Моля ви, влезте. Съжалявам, че ви накарах да чакате.

— Ни най-малко, госпожо. Възползвах се от случая да напиша няколко писма.

Той беше загърнат от глава до пети с голямо черно наметало и държеше маска в ръката си. Усмихваше се с всичкото очарование, което пазеше за специални случаи. Никаква искреност не се излъчваше от него, а само голяма доза хитрост, измама и лукавство, воля за методична работа — нещо рядко срещано в безгрижния, лекомислен дворец на Чарлс.

— Сама ли сте, госпожо?

— Напълно, милорд. Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— Много благодаря, госпожо. Ваше благородие е много любезна да ме приеме в този късен час.

— Но, моля ви, милорд! — възрази Амбър. — Аз съм признателна на ваше височество за благоволението да ми направите посещение.

Един слуга влезе с табла, която постави на една масичка. Амбър наля бренди на барона, а на себе си сипа малко бордо. Те чукнаха чаши и останаха за момент мълчаливи. Бяха седнали в спалнята й, издържана в аленосребристи тонове и черен мрамор, образите им се оглеждаха във венецианските огледала, а те си разменяха комплименти. Най-накрая баронът обясни причината за своето посещение.

— Всички тези предпазни мерки, госпожо, са единствено заради ревността на негова светлост, херцог Бъкингам. Не искам да ме разбирате погрешно, защото ние сме много добри приятели — херцогът и аз.

Те бяха, разбира се, върли врагове, но Арлингтън беше твърде предпазлив, за да го признае, докато Бъкингам винаги беше готов да го каже, стига някой да се интересува. Малко преди да се скарат с Амбър, на нейната забележка, че баронът е опасен неприятел, Бъкингам беше казал: „Госпожо, презирам неприятел, който е глупак.“

— Изглежда — продължи Арлингтън, — херцогът иска да ви запази за себе си, или по-точно казано, госпожо, днес научих, и то от достоверен източник, че негова светлост бил заявил на Колбърт, че било безполезно да ви се правят други подаръци, тъй като вие сте свързана с испанците.

— Чудовище! — се провикна Амбър с възмущение, тъй като беше убедена, че вече няма нужда от Бъкингам и от неговото съмнително приятелство. — Той е бъбрив като някоя стара сводница. От начина, по който се отнася към приятелите си, е ясно защо го изоставят бързо!

— О, госпожо, моля ви, не бъдете така строга към негова светлост. Никога не бих желал да разваля вашето приятелство. Но той, изглежда, иска да ви завладее, а аз се надявах, че ние също бихме могли да станем добри приятели!

— Не виждам какво би могло да ни попречи. Една жена би могла да има двама приятели, дори и в Уайтхол.

Баронът се усмихна.

— Вие сте умна жена, госпожо, а това е качество, от което се възхищавам.

Тя му наля втора чаша бренди и той остана за момент замислен, с очи, съсредоточени в бистрата течност. След това каза:

— Мисля, че ваша светлост трябва да получи поздравления.

— За какво, моля ви?

— Говори се, че вашият по-млад син щял скоро да получи херцогство?

Изведнъж Амбър се изправи с блеснали очи.

— Кралят ли ви каза? — запита тя живо.

— Не, госпожо, не кралят. Но това е най-новият слух.

Тя се отпусна и изкриви лицето си в гримаса.

— Клюки, само клюки. Те няма да ми донесат херцогство.

— Всъщност това ли е което желаете?

— Повече от всичко на света! Бих сторила всичко, за да го получа.

— Ако това е така, госпожо, и ако вие сте съгласна да направите нещо за мене, аз бих могъл може би да ви помогна. — Той скромно сведе поглед. — Без да се хваля, мисля, че имам известно влияние в Уайтхол.

Той, разбира се, имаше огромно влияние. И нещо повече, за него казваха, че помага винаги на тези, които му служат.

— Ако вие ми помогнете да получа херцогство, аз ще направя за вас каквото желаете. Обещавам ви.

Тогава той обясни: в двореца се знаеше, че Бъкингам често се среща с една група привърженици на старата република, които имат за цел да съборят правителството на Чарлс II и да си присвоят властта. Тъй като напоследък кралството беше разединено и неорганизирано, даваше надежди на някои хора с прекомерни амбиции за постигане на целта. Арлингтън искаше да разбере мястото и часа на техните събрания и това, което ставаше там. Без съмнение той би могъл сам да събере тези сведения, но това изискваше много пари, а ако Амбър реши да ги плати, той щеше да спести тези средства и в замяна ще каже на краля някоя и друга дума в нейна полза. Амбър си даваше сметка за това, но парите не означаваха нищо за нея, а подкрепата на Арлингтън струваше повече от злато.

Амбър тъкмо беше получила два хектара земя в Сейнт Джеймс Скуеър — най-аристократичния и изискан квартал в града, и от няколко месеца насам с помощта на капитан Уин, който проектираше повечето от най-хубавите къщи в Англия, обсъждаха проектите за къщата и градината. Тя знаеше точно какво иска: всичко да бъде най-новото, най-скъпото и най-голямото! Нейната къща трябваше да бъде модерна, богата и с хубав изглед, а парите нямаха значение.

„След като не могат да ме изпратят в Нюгейт, какво ме е грижа?“ — мислеше си тя.

След разговора с Арлингтън Амбър беше сигурна, че ще получи херцогството, и каза на капитан Уин да започне строежа. Нужни бяха най-малко две години, за да се довърши всичко, и около шейсет хиляди лири — много повече отколкото за дома на Кларендън. Тази нова, изключителна екстравагантност раздвижи всички езици в двора. Всички бяха съгласни било от страхопочитание, възмущение или завист, че в подобно жилище би трябвало да живее най-малкото херцогиня. Говореше се, че най-накрая кралят й е обещал херцогство. Чарлс без съмнение се забавляваше от всичко това, но нито го потвърди, нито го отрече. Амбър прие с оптимизъм неговото мълчание за съгласие. Но седмиците минаваха и тя си оставаше графиня. Без съмнение кралят беше привързан към нея, както към всички преди нея, но нямате да спечели нищо, като й отстъпи херцогство, а и кралската щедрост не е съвсем безкористна. Освен това той беше отрупан с толкова много искания, че беше свикнал да отказва автоматично. Ето защо, въпреки че понякога се чувстваше обезкуражена, Амбър беше решила да извоюва своето херцогство по един или друг начин, както постигаше винаги своите цели.

Тя си служеше с всички, дори и с най-незначителните лица, и макар че непрекъснато правеше услуги, тя се стараеше всичко да й се връща. Барбара Палмър беше вбесена, като виждаше как нейната съперница си проправя път, и заявяваше на всеки, че ако Чарлс посмее да отдаде подобна чест на тази невъзпитана уличница, ще съжалява, че се е родил. Най-накрая тя започна с него един публичен спор, като го заплашваше, че ще премахне собствените си деца и ще подпали двореца!

Не по-късно от две седмици след това в състояние на злобно отмъщение Чарлс подписа един диплом, с който Джералд ставаше херцог Рейвънспър. Изразът на Барбара първия път, когато тя трябваше да стане от креслото и да седне на стол при влизането на новата херцогиня, беше един от онези радостни моменти, за които Амбър щеше да си спомня до края на живота.

Позицията й в Уайтхол незабавно се укрепи значително.

Тя определяше модата. Когато се снабди с един малък пистолет, направен специално, за да се поставя в маншона й, всички дами от двора направиха същото. Няколко апартамента бяха изцяло преправени с огледални стени и голяма част от дървените мебели бяха посребрени; когато един ден прегъна по особен начин ръба на шапката си, на другия ден половината от почетните дами се явиха с подобни прически. Тя отиде веднъж на един бал с разпуснати коси, посипани със златна пудра — модно увлечение, което трая цяла седмица. Всички подражаваха на изкуствените й бенки — малки амурчета с лъкове и в тях инициалите на кралското име.

Амбър си блъскаше главата да измисли нещо ново, защото това гъделичкаше суетата й. Всичко, което правеше, се обсъждаше. Въпреки това тя се преструваше, че това подражание я отегчава, и се дразнеше, че не може да запази нито една мода за себе си.

През една топла октомврийска нощ последвана от най-веселите дами и господа от двореца, тя се съблече и скочи в Темза от голямата лодка, на която ядяха и танцуваха. Нищо от началото на Реставрацията не беше възбудило до такава степен чувството на възмущение, тъй като дотогава никога мъже и жени не се бяха къпали заедно. Говореше се, че нейните отношения с краля били извратени. Многобройните й любовници, грижите, които полагаше за красотата си, и прахосничеството й се разискваха навсякъде. Нямаше нищо, в което да не я обвиняват, и нищо не изглеждаше невъзможно за нея.

Амбър, която ни най-малко не се притесняваше от всички тези злостни приказки, пръскаше големи суми за разпространението на нови клюки. Животът й, относително непорочен, стана образец на разпуснатост и порочност. Веднъж, когато Чарлс й разказа една вулгарна история за нея, Амбър започна да се смее и заяви, че е по-добре да бъде позната така, отколкото неизвестна за никого.

Народът я обичаше много. Когато излизаше по улиците с файтон, който караше сама, придружавана от шест или осем пажа, които и откриваха път, всички се спираха и ръкопляскаха. Помнеха изявите й на сцената, нейните чести публични прояви и легендарната й щедрост, които я правеха популярна. Тя обичаше да привлича вниманието и да бъде обичана от хора, които дори не познава.

Тя виждаше Джералд доста рядко и никога насаме. Госпожа Старк му беше родила неотдавна едно дете, на което Амбър изпрати шест сребърни лъжици. Люсила също усети, че е бременна три месеца след сватбата си, и веселият сър Фредерик я изпрати на село. Той често се смееше за това с Амбър, защото Люсила, въпреки че се радваше на бременността си, отрупваше съпруга си с писма и го молеше да се върне при нея. Но сър Фредерик имаше твърде много работа в Лондон и се ограничаваше да отговаря с обещания, които не изпълняваше.

Амбър не се отегчаваше никога и се смяташе за най-щастливата жена на света. Да си купи нова рокля, да даде вечеря, да види последната пиеса — това бяха събития с еднакво значение. Тя никога не пропускаше бал или интрига; участваше във всички заговори и приключения. Нищо не пропускаше и никой не смееше да я пренебрегне. Тя живееше като затворена в барабан и единственото, за което мислеше, бяха ударите по него. Струваше й се, че има само едно нещо на света, което още желае. И това желание най-накрая се изпълни. В началото на декември Алмсбъри й писа, че очаква лорд Карлтън да дойде в Англия някъде през есента.

Шеста част

LIX

Тази година пролетта беше суха и прашна. Паднаха съвсем малко дъждове. Независимо от това през май ливадите в околностите на Лондон бяха покрити с дебел килим от червена детелина; жужаха пчели, големи макове аленееха сред нивите, а улиците кънтяха от викове:

— Череши, прекрасни сладки череши! Шипков цвят и розмарин! Иска ли някой лавандула?

Ню Иксчейндж блестеше от летни рокли, прозрачни материи и лъскави платове във всякакви цветове: жълто-зелен, лилав, тюркоазен, яркочервен. Отново бяха дошли хубавите топли и прохладни месеци.

През тази година най-силна възбуда и възмущение предизвика мълвата, че Йорк окончателно е минал към католицизма. Никой не можеше да го докаже. Херцогът не допускаше подобно нещо, а Чарлс, който навярно знаеше това най-добре, свиваше рамене и отказваше да се обвързва с някакво твърдение. Всички неприятели на херцога яростно започнаха да заговорничат, като в същото време направи впечатление, че изведнъж Йорк и Арлингтън бяха станали много добри приятели.

Тези слухове неизбежно се разпространиха и в града. Чарлс трудно скриваше недоволството си и направи няколко оскърбителни забележки относно натрапчивите англичани. Защо не оставят управлението в ръцете на онези, на които това им е работата? Боже мой! Да си крал в днешно време беше по-маловажно, отколкото да си хлебар или работник по покривите. Може би щеше да е по-добре и той да бе изучил някакъв занаят.

Не можеше да има никакво съмнение: ако кралят не се ожени повторно, Йорк щеше да наследи трона, ако живее достатъчно дълго. Катерина за четвърти път беше пометнала в края на май.

Тя изгуби детето си няколко часа след като една опитомена лисица я беше уплашила. Бъкингам подкупи хирурзи, за да потвърдят, че Нейно величество не може да има вече деца, но Чарлс отхвърли техните диагнози. Кралят и кралицата бяха отчаяни, а Катерина не можеше да се заблуждава повече. Знаеше, че една бездетна кралица е най-безполезното от всички същества. Но Чарлс упорито продължаваше да устоява на всички опити да го разделят от жена му. Трудно можеше да се каже дали от лоялност или от леност.

В двореца имаше няколко млади жени, у които споровете за нова кралица будеха известен страх. Но Барбара Палмър слушаше с весела усмивка и с известно лукаво задоволство. Вече не беше любовница на Негово величество и нямаше какво да губи. Но това не означаваше, че беше останала в сянка. Барбара никога нямаше да бъде незабележима, докато притежаваше здраве и красота. Макар да наближаваше трийсетте — далеч не най-хубавата възраст за една жена, продължаваше да бъде така поразително красива, че в сравнение с нея петнайсетгодишните момичета изглеждаха безцветни. Остана една блестяща фигура в Уайтхол. Характерът й беше твърде жив, вкусът й към живота огромен, за да се примири със спокоен и еднообразен живот след бляскава младост. Отношенията й с Чарлс омекнаха. Те приличаха на двама съпрузи, станали безразлични един към друг и които си осигуряват охолен живот без кавги и ревност, без омраза и удоволствия. Общият им интерес бяха децата, свързваше ги приятелство, което не съществуваше по време на любовта им. Вече не го ревнуваше от неговите любовници, а той се забавляваше от нейните капризи и слабости.

Амбър очакваше с нетърпение да изминат месеците и пишеше писмо след писмо на Алмсбъри, за да научи нещо за лорд Карлтън. Графът всеки път отговаряше по един и същ начин. Не знаел нищо повече — очаквал лорда през август или септември, — не можел да бъде по-точен, защото на път всичко е възможно! Но Амбър не можеше да мисли за нищо друго. С болезнена яснота са спомняше и най-малките подробности — неговите особени сиво-зеленикави очи, тъмната вълниста коса, гладката загоряла кожа, мекия глас, който предизвикваше у нея чувство на физическо удоволствие. Спомняше си мъжествения аромат на дрехите му, ръцете, които докосваха гърдите й, вкуса на целувката им. Спомняше си всичко.

Но все още се измъчваше, защото откъслечните спомени не представяха цялостната картина. Неговият образ някак си й убягваше. Дали наистина съществуваше там някъде отвъд Англия, или беше само в нейното въображение, плод само на нейните мечти и надежди?

Все пак независимо от силното си желание да го види отново, този път тя беше твърдо решена да се държи с достойнство и благоприличие. Трябваше да се оттегли и да го принуди той да направи първата стъпка. Всяка жена знае, че това е най-добрият начин да задържи един мъж. „Винаги съм му се подчинявала безпрекословно — упрекваше се тя, — но сега ще бъде различно. Във всеки случай аз съм високопоставена дама, херцогиня, а той е само барон. Трябва пръв да ме посети.“

Тя знаеше, че жена му ще го придружава, но не се безпокоеше. Лорд Карлтън не беше от мъжете, които се отнасят с особена любов към жените си. Това можеше да е естествено за дребните буржоа без възпитание, но всеки джентълмен не държеше на жена си повече отколкото на своя меч или на накъдрената си перука.

Лорд и лейди Алмсбъри се върнаха в Лондон през юли, за да подредят къщата си, да наемат нови слуги и да подготвят идването на така дългоочакваните гости. Графът направи посещение на Амбър, която, твърдо решена да се покаже равнодушна, бърбореше главно за себе си, за новополучената титла, за къщата си и за хората, които бе поканила на вечеря в неделя. Алмсбъри я слушаше, усмихваше се одобрително, без да споменава за Брус.

Разговорът започна да утихва. Амбър се смути и замлъкна. Накрая, щом разбра, че се опитва да я раздразни, тя се ядоса.

— Е, добре! — каза най-накрая. — Нещо ново?

— Нещо ново ли? Момент да помисля. Черната ми кобила, вие я знаете, онази, която яздехте, се ожреби миналата седмица…

— По дяволите, Алмсбъри, защо ме измъчвате? Кажете ми какво знаете? Кога пристига лорд Карлтън? Жена му ще го придружава ли?

— Не знам повече от онова, което ви писах. Да, тя също ще дойде. Защо… да не би да се страхувате от нея?

Амбър му хвърли злъчен поглед.

— Да се страхувам от нея? — презрително повтори. — Ставате смешен, Алмсбъри, защо да се страхувам от нея?

Тя млъкна за миг, а после високомерно добави:

— Разбира се, представям си я много добре тази Корина!

— Нима? — попита той учтиво.

— Да! Много добре си я представям. Нищожна, кротка женица, която носи роклите си най-малко по пет години и се смята способна сама да поддържа къщата на своя мъж и да бърше сополанчетата си.

Този портрет представяше доста вярно собствената жена на Алмсбъри.

— Корина ще предизвика голям шум в Лондон.

— Може би имате право — съгласи се той.

— Може би? — викна тя с възмущение. — Как би могла да изглежда по друг начин, след като е възпитана сред банда диви убийци?

В този момент се чу някакъв прегракнал и странен глас.

— Крадци! Дявол да ги вземе! Крадци! По-бързо!

Без да искат, Амбър и графът станаха бързо.

— Това е папагалът ми! Папагалът ми! — извика тя. — Някой е влязъл!

Амбър забърза към салона, последвана от Алмсбъри и от кучето, което лаеше силно. Те нахлуха в стаята и завариха краля, който бе влязъл без предупреждение и беше взел портокал от една фруктиера. Той се смееше от все сърце, като гледаше настръхналия папагал, увиснал на пръчката.

Не за първи път птицата се лъжеше, макар че беше добре обучена срещу натрапници.

Алмсбъри си тръгна, но се върна няколко дни по-късно в Барбъри Хил за лова, докато Емили остана в града, за да посрещне гостите им, в случай че пристигнат ненадейно. Така че Амбър нямаше възможност отново да разговаря с него за Корина.

Амбър ходеше три или четири пъти в седмицата в дома Рейвънспър, за да следи хода на работите по изграждането му.

Замислен в нов стил, без много дворове, той представляваше голяма четвъртита постройка, съвършено симетрична, висока четири етажа, без таванските стаи с малки квадратни прозорци…

Капитан Уин и собственицата бяха използвали всяка възможност, за да направят къщата колкото се може по-разкошна. Боядисаните облицовки, излезли от мода, бяха заменени в много стаи от фризове с алегорични фигури, взети предимно от гръцката и римската митология. Паркетите имаха пъстра дърводелска изработка. Другаде рядко можеше да се видят кристални полилеи с висулки, подобни на грамадни диамантени обици, но в Рейвънспър Хаус имаше много такива. Допълненията към тях бяха от сребро. Амбър подреди една стая, цялата облицована с бледожълто хавайско ароматно акажу. Инициалите „К“ и „Ч“, преплетени с венци и амури, се открояваха навсякъде в декоративни мотиви и припомняха на Амбър имената на Карлтън и Чарлс.

Тя държеше да набави всичко, което беше пропуснала в спалнята си в Уайтхол. Леглото — огромно, най-голямото в цяла Англия — трябваше да бъде покрито със златен брокат, обшит с дебел шнур и златни ресни. Всяка от четирите подпори излизаше от сноп черни щраусови пера с по един зелен смарагд, заобиколен с диаманти. Таванът беше покрит с огледала, а стените със златен брокат и също украсени с големи огледала. Всички мебели бяха позлатени, а възглавниците, креслата и столовете — облечени със смарагдово на цвят кадифе или атлаз. Персийски килими, изтъкани в злато с пръснати перли, застилаха паркета. Мебелировката в другите стаи също беше разкошна.

През един топъл следобед в края на август Амбър се намираше в Рейвънспър Хаус. Тя разговаряше с капитан Уин и същевременно разглеждаше къщата, защото бързаше да се настани в нея.

Както говореше, вниманието й бе привлечено от Сюзън, която тичаше и със смях се изплъзваше на своята гувернантка. Детето беше на пет години, възраст, в която момичетата носят рокли като големите, и Амбър я обличаше много хубаво — в рокли от тафта и коприна, с мънички обувки и миниатюрни ръкавици. Бъдещият херцог Рейвънспър, Чарлс Стенхоуп, обещаваше въпреки своите две години, че ще стане едър като баща си, и също като краля притежаваше преждевременна зрялост.

Раздразнена, Амбър тропна с крак и изкрещя:

— Сюзън! Дръж се прилично, малка глупачка, или ще се намеся!

В тоя момент тя чу гърлен смях и като се обърна, видя Алмсбъри, който слезе от една кола и се отправи към нея.

— Почакайте само да порасне! — извика той. — Почакайте! Тя ще ви накара да видите след десетина години всички цветове, уверявам ви.

— О, Алмсбъри!

Амбър направи гримаса и заприлича на дъщеря си.

— Кой ли знае какво ще стане след десет години?

Колкото повече минаваха годините, толкова повече тя се страхуваше да говори за тях.

— Надявам се, че това време никога няма да настъпи.

— Все пак ще дойде — потвърди той угоднически. — Всичко идва, стига човек да има търпение да чака, нали?

— Наистина! — каза Амбър с горчивина. — Но макар да чаках дълго, не всичко, което желаех, се осъществи.

Тя се готвеше да поднови своя разговор с капитан Уин, когато забеляза блясък в очите му. Той й се усмихваше явно очарован от самия себе си.

— Алмсбъри — каза тя бавно, а гърлото й внезапно пресъхна и се сви. — Алмсбъри, защо дойдохте тук?

Той се доближи плътно до нея и очите му проникваха в нейните.

— Дойдох, любов моя, да ви известя, че те пристигнаха снощи.

Амбър се смая, сякаш я бяха ударили право в лицето, и остана неподвижна, като в транс.

— Къде е той?

Устните й се движеха, но не издаваха звук.

— У дома. И жена му е с него, да знаете.

Амбър се съвзе бързо. Щом премина вълнението й, тя се почувства бодра и предизвикателна.

— Как изглежда?

— Много е хубава! — отвърна Алмсбъри плахо, сякаш се страхуваше да не я оскърби.

— Невъзможно!

Амбър наблюдаваше със съсредоточен поглед купищата тухли, натрупани около нея. Черните й вежди се бяха свили с израз на трагично безпокойство.

— Невъзможно — повтори тя.

После го погледна, сякаш засрамена от себе си. Никога не се беше страхувала от която и да е жена в света. Колкото и да беше красива тази Корина, тя нямаше никаква причина да се страхува от нея.

— Кога…

Но внезапно се сети, че капитан Уин е наблизо, и промени разговора.

— Днес ще дам вечеря. Защо не дойдете с лорд Карлтън и жена му, ако тя желае?

— Едва ли ще излизат няколко дни — пътуването им е било по-дълго от обикновено и нейно благородие е уморена.

— Колко жалко! — отвърна Амбър кисело. — А негово благородие също ли е толкова уморен?

— Не вярвам той да излезе без нея.

— Боже мой! — възкликна Амбър. — Никога не бих помислила, че лорд Карлтън ще се остави да го води жена!

Алмсбъри предпочете да замълчи.

— Ще посетят барон Арлингтън в четвъртък вечер, вие също ще бъдете там, нали?

— Естествено. Но в четвъртък…

Тя си спомни отново за присъствието на капитан Уин.

— Той ще ходи ли днес на пристанището?

— Да. Има много работа. Но съветвам ви все пак да изчакате до четвъртък…

Амбър му отправи поглед, който го накара да прекъсне изречението си на средата. Той преглътна един-два пъти подигравателно, поклони се тържествено и се върна при колата си. Амбър го проследи с поглед, понечи да го настигне и да се извини, но се спря. Неговата кола още не беше изчезнала зад ъгъла на улицата, а тя вече бе загубила всякакъв интерес към жилището си.

— Трябва да си вървя, капитан Уин — каза Амбър припряно. — По-късно ще говорим за всичко това. Довиждане!

И забърза към колата си, последвана от гувернантката и от двете си деца.

— Карайте към кея, към Уотър лейн. Бързо!

Но той не беше там. Прислужникът отиде да събира сведения и след като обиколи всички кораби, научи, че бил на пристанището цялата сутрин, но си отишъл по обяд и вероятно нямало да се връща. Тя чака близо час, но децата се умориха и накрая бе принудена да си тръгне.

Щом се върна в двореца, тя му писа незабавно, като го молеше да я посети. Отговорът бе само една набързо надраскана бележка:

Невъзможно ми е да дойда. Ако бъдете у Арлингтън в четвъртък, ще мога ли да ви поканя на един танц?

Карлтън

Амбър гневно я разкъса и се хвърли разплакана на леглото.

Против волята й у нея се породи безпокойство.

Ако лейди Карлтън наистина се окаже някоя красавица, то Амбър трябваше да се появи в четвъртък по-ослепителна от всякога. Дворът вече беше свикнал с нея. Отдавна мина времето, когато на всеки прием тя предизвикваше завист и възхищение, които успя да задържи три години и половина. Ако ли пък лейди Карлтън беше сравнително хубава, то тя щеше да стане предмет на особено внимание, да предизвика всякакви коментари. „Освен ако — освен ако направя сензация — по един или друг начин!“

След като прекара няколко часа в трескаво безпокойство и съмнения, тя изпрати да повикат мадам Рувиер. Единственото възможно разрешение беше да си ушие нова рокля, но рокля, съвсем различна от всички досега, която никоя друга жена не би дръзнала да облече.

— Нужен ми е тоалет, който да приковава вниманието — й каза Амбър. — Все едно че съм излязла съвсем гола, покрита само с косите си!

Мадам Рувиер се засмя.

— Това би било ефектно в началото, но само след известно време всички ще се отегчат и ще се загледат в онези, които са по-облечени. Трябва ви дреха, която да не прикрива много, но да буди желание да се види повече. И да е в черно — може би черна прозрачна материя — и то непременно лъскава…

И тя продължи да говори, като обрисуваше роклята с жестове, докато Амбър я слушаше с възбудено внимание и светнали очи.

Бедната лейди Карлтън. Какви шансове би могла да има!

Следващите два дни Амбър не напусна жилището си. От сутрин до вечер беше заета с мадам Рувиер и помощничките й, които неспирно се смееха и бъбреха на френски, докато ножиците скърцаха и иглите шиеха. Мадам Рувиер кършеше пръсти и пискаше истерично всеки път, когато видеше крив шев. Амбър стоеше търпеливо в продължение на часове, защото роклята се ваеше буквално по нея. Никой нямаше право да влиза в стаята и тази мистерия предизвика хиляди слухове, които забавляваха Амбър…

… Херцогинята щяла да представлява Венера, възхождаща от вълните, облечена в седефена раковина. Тя щяла да мине под голямата стълба, в позлатена колесница, впрегната с четири коня. Роклята й щяла да бъде обшита с испански бисери, които един по един ще изпадат, докато върху нея не остане нищо… С една дума, правеха се всевъзможни предположения, защото никой не се съмняваше в дързостта на Амбър…

Тези слухове се разпространяваха непрекъснато чак до четвъртък.

Косата на Амбър, измита и изсушена, беше посребрена преди фризьорът да се залови с прическата й. Ръцете и краката й бяха грижливо обезкосмени. Тя намаза лицето си най-малко десет пъти с френски крем за разхубавяване и си търка зъбите, докато я заболяха ръцете. Окъпа се в мляко и се напарфюмира с жасмин. После й трябваше повече от час, за да се гримира.

В шест часа вечерта роклята беше готова и мадам Рувиер я поднесе тържествено, като я държеше с върха на пръстите си. Сюзън, която беше прекарала целия ден в стаята, скочи, плесна с ръце и посегна да целуне края на роклята. Мадам Рувиер така изпищя, че Сюзън щеше да падне на земята от уплаха.

Амбър свали пеньоара си. Беше обула черни копринени чорапи, стегнати в обшити с диаманти жартиери, и обувки на висок ток. Тя вдигна ръце, за да надене странния тоалет. Корсажът от широка дантела бе извезан е черни ахатови перли и имаше дълбоко изрязано деколте. Фустата, цялата покрита с мъниста, очертаваше хълбоците и завършваше с дълъг шлейф. Ръкавите на роклята бяха широки, от тънка и прозрачна материя, а полата й се спускаше към шлейфа като черна мъгла.

Околните застинаха със зяпнали уста, а Амбър тържествуваща се съзерцаваше в големите огледала на стаята си. Тя се изправи и изпъчи гърди.

„Той ще умре, като ме види“ — каза си в изблик на самоувереност. Корина вече не я плашеше.

Мадам Рувиер дойде да прегледа прическата, която наподобяваше малък шлем, украсен с черни щраусови пера. Една прислужница подаде дълги до лактите черни ръкавици. Амбър държеше черно ветрило. Покриха раменете й с наметало от черно кадифе, по края обшито с кожа от черна лисица. Белоснежната й кожа на фона на черния тоалет, изразът на очите й, извивката на устата й придаваха вид на някакъв дяволски ангел, едновременно невинен, хубав, развратен и злокобен.

Амбър се обърна към госпожа Рувиер и двете се погледнаха като сполучили съзаклятнички. Тя постави пръсти на устните си и ги целуна. Приближи се до Амбър и й прошепна на ухото:

— Другата няма и да я забележат!

Амбър й се усмихна приятелски. После се наведе и целуна Сюзън, която се бе приближила внимателно до майка си, страхувайки се да я докосне. След това с разтуптяно сърце и свито гърло Амбър излезе от къщи, сложи маската си и премина по тесния коридор, който я отведе до мястото, където чакаше каретата. Никога досега от вечерта, когато беше представена в двора, не беше се чувствала така възбудена, неспокойна и уплашена.

LX

Преди да бъде купен от Бенет през 1663 година, Арлингтън Хаус се наричаше Горинг Хаус. Той се намираше от страната на някогашните Мълбери Гардънс, на запад от двореца. Там баронът и баронесата даваха най-блестящите, най-пищните и очакваните с най-голямо нетърпение приеми в Лондон. Нищо не можеше да се сравни с тях. Получените покани бяха най-сигурният показател за престиж. Незначителни хора никога не биваха канени.

Обществото познаваше негово височество като щедър и внимателен домакин. Храната на приемите винаги беше вкусна, приготвена от цяла дузина френски готвачи, а вината подбрани от безброй изби. Имаше музика във всички стаи, както и игрални маси, отрупани със златни монети. Горяха хиляди свещи. За непосветеното око всичко изглеждаше съвсем благоприлично, защото салоните бяха препълнени с графове, херцози, кавалери, графини. Дами с атлазени рокли правеха реверанси и се усмихваха над ветрилата си; благородници, облечени в брокат, се кланяха дълбоко, опирайки шапките си в земята. Разговаряха тихо и разговорът беше привидно учтив.

Всъщност злите езици си вършеха работата и одумваха този или онзи. Щом видеха някоя хубава жена, мъжете се хвалеха, че са спали с нея, разискваха върху нейните физически недостатъци и държането й в леглото. А пък жените разнищваха репутации със същата, дори и с още по-голяма енергия. Затъмнените спални из цялата къща приютяваха двойки, които се нуждаеха от временен подслон. В някой тъмен ъгъл придворна дама повдигаше полата си, за да преценят поклонниците й дали краката й са хубави. Всеки път, когато мъжките ръце ставаха прекалено дръзки, дамите започваха да пискат и да се кикотят.

Арлингтън никога не се бъркаше в работите на гостите си и оставяше всеки да се забавлява, както намери за добре.

В седем часа по-голямата част от гостите се бе събрала в големия салон, за да наблюдава влизането на новодошлите. Очакваха още две дами, които не бяха пристигнали: херцогиня Рейвънспър и лейди Карлтън. Последната, която още никой не беше виждал, както се говореше, била голяма красавица, макар че вкусовете в това отношение си противоречаха и мненията се разделяха. Още при нейното появяване много жени бяха готови да заявят, че не е толкова хубава, колкото се говори. Очакваше се херцогиня Рейвънспър да се появи с нещо грандиозно, за да привлече общото внимание.

— Съжалявам нейна светлост — каза една апатична млада жена. — Говори се, че живее в постоянен страх да не загуби позициите си. Боже господи, сигурно е досадно да си известен.

Кавалерът й се усмихна със стиснати устни.

— Това ли е причината, никога да не се издигнеш — защото те е страх да не паднеш?

— Пет пари не давам за лейди Карлтън и за това, как изглежда — прошепна един слаб млад хубавец, който размахваше дамско ветрило, — но ще стана неин роб, ако натрие носа на херцогинята. Тази проклета жена стана твърде високомерна, откакто Негово величество й подари херцогство. Преди, когато беше само една долнопробна актриса, аз й стягах корсета, а сега всеки път, когато се срещнем, се прави, че не ме познава!

— Тя е от долен произход, Джак. Какво друго очакваш?

Мощен глас ги прекъсна.

— Нейна светлост херцогиня Рейвънспър.

Всички погледи се обърнаха към входа, но там стоеше единствено вратарят. След една-две минути се появи херцогинята. С вирната глава и горд предизвикателен вид тя бавно влезе в залата. Шепот от изненада и възмущение сподиряше появата й. Главите се протягаха, очите се изблещиха, дори самият крал Чарлс се завъртя на петите си и се загледа.

Амбър вървеше невъзмутимо напред, макар вътрешно да трепереше. Тя чу възклицанието на няколко по-възрастни дами, видя ги да свиват устни и да я наблюдават с укорителни погледи. Долови подсвиркванията на мъжете, видя вдигнатите им вежди и как се надигат един през друг да я видят… Младите жени я гледаха с гняв и възмущение. Бяха сърдити, че ги превъзхожда.

Внезапно тя се отпусна вече убедена в успеха си. Надяваше се, че Брус и Корина са някъде в залата и присъстват на нейния триумф.

Внезапно Амбър почувства, че Алмсбъри е близо до нея, и се обърна с усмивка в ъглите на устните си. Ала това, което прочете в очите му, направо я срази. Какво се бе случило с него? Дали тази реакция означаваше неодобрение? Или пък съжаление? А може би и двете? Но това беше смешно. Тя знаеше, че е зашеметяваща.

— Боже господи! Амбър! — прошепна той, като я оглеждаше от горе до долу.

— Не ви ли харесвам?

Погледът й стана строг, а гласът й прозвуча заканително.

— Да, разбира се. Вие сте ослепителна…

— Но не сте ли твърде равнодушен? — внезапно се обади един женски глас. Амбър се обърна бързо и видя госпожа Боинтън, която я гледаше в лицето с лукава безочливост.

Друг един глас, този път мъжки, се чу от другата страна:

— Боже мой, госпожо! Но това е най-прекрасното зрелище, което съм имал възможност да наблюдавам, откакто съм се родил!

Това беше кралят, лекомислен и усмихнат, той явно се забавляваше.

Изведнъж Амбър се почувства засегната. „О! Боже мой! Какво правя тук полугола?“ — помисли тя с ужас и отвращение.

Обиколи с поглед залата и навсякъде видя подигравателни усмивки. Изведнъж осъзна грешката си. Тя неудържимо искаше да се озове у дома си, далеч от всички погледи. Но, уви! Този път беше попаднала в своята собствена примка и не бе възможно да се пробуди от този кошмар.

„Какво да направя? — мислеше си тя в отчаяние. — Как да изляза оттук?“ В своята мъка и смущение беше забравила напълно за лорд Карлтън и жена му.

— Милорд Карлтън! Милейди Карлтън!

Без да съзнава, Амбър хвана Алмсбъри за ръката и се обърна към вратата. Когато ги видя да влизат, цялата руменина изчезна от страните й. Дори не забеляза бързия поглед, който й хвърли Алмсбъри, но почувства топлото и насърчително стискане на ръката му.

Брус не се беше променил за тези две години. Беше трийсет и осем годишен и може би малко по-пълен отпреди, но все още хубав, загорял, силен — мъж, който не се изменя с годините. Амбър му отправи само един бърз поглед и насочи вниманието си върху жената, която вървеше до него.

Лейди Карлтън беше висока, слаба и грациозна, със светлосини очи и с млечен цвят на лицето. Имаше нежни черти и спокойно изражение. Когато я наблюдаваше човек, изпитваше някакво неуловимо вълнение, сякаш разглеждаше изящно нарисуван порцелан. Тя носеше рокля от сребрист плат, покрита с черна дантела, и наметка от същата дантела върху главата. На шията й блестеше огърлица от сапфири и диаманти, която бе принадлежала на майката на Брус и която Амбър се беше надявала да носи някой ден.

Без излишни церемонии, придружен от лорд и лейди Арлингтън, кралят отиде да ги поздрави, и докато те си разменяха любезности, в залата настана отново шум и глъчка.

— Господи! Какво прелестно създание!

— Научих, че роклята й е от Париж, мила. Не би могла да бъде…

— Наистина ли жените от Ямайка са такива?

— Нищо у една жена не ме възхищава повече от самоувереността и добрите обноски!

Амбър се чувстваше като болна. Ръцете й бяха влажни, всички мускули я боляха. „Трябва да си отида, преди да сме се срещнали“ — мислеше тя отчаяно. Докато обмисляше как да се измъкне, усети, че Алмсбъри я притисна още по-властно и я изгледа с лек упрек. Тя се изненада, но после бързо се съвзе.

Обратно на етикета Чарлс покани лейди Карлтън за един танц и музиката засвири павана. Последваха ги и други двойки и скоро салонът се изпълни от фигури, плавно движещи се в ритъма на клавесини, флейти и барабани… Амбър едва чу, че Алмсбъри я кани на танц. Той повтори молбата си по-високо.

— Нямам желание да танцувам — прошепна тя разстроена. — Нямам намерение да оставам тук! Задушавам се! Отивам си!

Този път решително повдигна роклята си и направи една крачка. Но графът я хвана за китката и така силно я разтърси, че прическата й се разклати.

— Престанете да се държите като глупачка, или ще ви ударя! Усмихнете се, всички ви гледат.

Амбър обгърна залата с премрежен поглед. Тя имаше желание да изкрещи, да удари с нещо, да унищожи и завинаги да премахне от погледа си тези самодоволни физиономии. Въпреки това повдигна очи към Алмсбъри и се усмихна, като се мъчеше да спре потрепването на устните си. Облегна се на ръката му и започна да танцува.

— Трябва да изляза оттук — прошепна тя под звуците на музиката. — Не мога да остана!

Той не промени изражението си.

— Няма да си отидете дори ако се наложи да ви вържа!

Амбър стисна зъби ядосано и докато танцуваше, започна да крои планове как да се измъкне през някоя врата веднага щом успее да се изплъзне от погледа му. „Дявол да го вземе — мислеше тя. — Държи се с мен, сякаш ми е настойник! Какво го интересува дали ще остана тук или не. Ще си тръгна, ако…“

Изведнъж, съвсем неочаквано, Амбър забеляза лейди Карлтън само на няколко крачки. Корина се усмихваше на Алмсбъри, но ахна от изненада, когато видя партньорката му. В очите на Амбър блесна ярост. И Корина бързо отмести поглед очевидно смутена.

„Господи, тази жена! — помисли си Амбър. — Мразя я, мразя я! Вижте как се превзема, как се усмихва и едва пристъпва! Колко е предвзета и благовъзпитана! Бих искала да съм чисто гола. Щяха да й изскочат очите! Ще ми плати за това! Ще съжалява, че ме е погледнала… Само почакайте!“

Ненадейно обаче цялата енергия я напусна; тя се почувства уморена, изгубена, безпомощна.

„Ще умра — каза си тя отчаяно. — Никога не ще преживея това. Животът ми сега вече не струва пукната пара! Боже мой! Ако можех да умра тук, веднага! Не мога да направя нито крачка повече…“

Само ръката на Алмсбъри я подкрепяше да не припадне. Музиката спря, танцуващите се раздвижиха и се събраха на групи. Амбър, все още придружавана от Алмсбъри, се правеше, че не забелязва никого.

„Ще си тръгна — каза си тя. — Този проклет твърдоглавец няма да ми попречи.“

Когато се отправи към вратата, той отново я задържа.

— Елате да ви представя лейди Карлтън.

Амбър се дръпна.

— Защо трябва да се запознаваме?

— Амбър, за бога!

В гласа му се долавяше молба.

— Огледайте се! Нима не разбирате какво мислят всички?

Амбър огледа отново залата и срещна цяла дузина погледи, отправени към нея, в които блестеше лукавство, любопитство и презрение. Някои от гостите дори не се опитваха да се прикрият, а я гледаха с нагли, надменни усмивки. Наблюдаваха и чакаха.

Тя пое дълбоко дъх, хвана Алмсбъри под ръка и двамата се отправиха към групата, където бяха лорд и лейди Карлтън, кралят, Бъкингам, лейди Шрузбъри, лейди Фелмът, Бъкхърст, Седли и Рочестър. Като приближиха, разговорите замряха в очакване нещо да се случи. Алмсбъри ги представи. Лейди Карлтън и херцогиня Рейвънспър размениха учтиви усмивки и по един лек реверанс. Лейди Карлтън беше любезна, грациозна и очевидно не знаеше, че нейният съпруг познава тази разкошна полугола жена.

Всички мъже, включително и Негово величество, се обърнаха към нея и в погледа им се четеше възхищение от фигурата й.

Но Амбър виждаше само Брус.

За момент изражението на лорд Карлтън може би щеше да го издаде — но никой не гледаше, — след което той си възвърна спокойствието и се поклони като на обикновена позната. Когато погледите им се срещнаха, Амбър усети как се подкосяват краката й. Разговорът започна отново, но изминаха няколко секунди, докато отново бъде в състояние да участва в него. Чарлс и Брус говореха за Америка, за тютюневите плантации, за възмущението на колонистите от законите за мореплаването. Корина говореше малко, но Чарлс винаги я слушаше с интерес и с неприкрито възхищение. Гласът й беше приятен и мек, напълно женствен, а бързите погледи, които отправяше към Брус, издаваха едно непознато за Лондон явление: жена, дълбоко влюбена в съпруга си.

Амбър имаше желание да издере с дългите си нокти това очарователно спокойно лице.

Когато музиката отново засвири, тя направи студен и малко надменен реверанс на Корина, кимна вяло на Брус и ги остави. Предизвикателно започна да се преструва, че се забавлява и че голотата й ни най-малко не я притеснява. Вечеря обслужвана от куп поклонници, пи много шампанско и не пропусна нито един танц. Но вечерята минаваше непоносимо бавно и изтощена, тя си мислеше, че няма да има край.

След около час танцуващите се пръснаха из страничните салони, където бяха поставени маси за игра. Страшно уморена, с болки в гърба и по цялото тяло, Амбър се извини и се приюти в тоалетната стая, определена за жени. Там дамите можеха да напудрят лицето си, да начервят устните си, да оправят жартиерите си или просто да си починат — нещо невъзможно в присъствието на мъжете. Освен няколко камериерки вътре нямаше никого. Амбър се отпусна за миг отчаяна, с отпуснати рамене и глава между ръцете. Но скоро чу зад себе си стъпки и гласа на Боинтън, която й викаше весело:

— Как сте, ваша светлост? Да нямате пристъп на задух?

Амбър я изгледа с презрение и се наведе да изпъне чорапите си и да пристегне жартиерите. Боинтън се тръшна на един диван с въздишка на облекчение, вдигна крака и размърда врата си от ляво на дясно и от дясно на ляво, за да се отпусне от напрежението. Като изгледа Амбър отстрани, тя започна да сваля ръкавиците си и продължи:

— Какво ще кажете за лейди Карлтън?

Амбър сви рамене.

— Не е лоша, струва ми се.

Боинтън избухна в смях.

— Не била лоша! Как не! Та всички мъже твърдят, че тя е най-хубавата жена тази вечер, макар и не най-разголената.

— О, млъкни! — измърмори Амбър и й обърна гръб, за да се види в огледалото.

Дали наистина имаше уморен вид, или просто лицето й бе лъснало? Тя помоли една от камериерките да й донесе пудра.

В същия миг лейди Карлтън се появи на прага. Амбър я съзря в огледалото, сърцето й спря за миг, нещо я задуши. Тя взе пудрата и започна усилено да се пудри.

— Мога ли да вляза? — попита Корина.

— Ама, разбира се, ваша светлост! — провикна се Боинтън, като хвърли злобен тържествуващ поглед към Амбър. — Тъкмо си говорехме, че откакто херцогиня Ричмънд боледува от шарка, вие сте най-голямата красавица в двора.

Корина леко се засмя.

— Благодаря! Много сте любезна.

Очите й неспокойно наблюдаваха Амбър, като че имаше желание да я заговори, но не знае как. В действителност тя искаше да се извини по някакъв начин за несръчността си в началото на вечерта. „Лондон — си казваше тя — не е Америка и тук без съмнение е позволено на една високопоставена дама да се показва полугола на празненството.“

— Ваша светлост — започна тя най-сетне, — мога ли да ви кажа колко се възхищавам от роклята ви?

Без да я погледне, Амбър продължи да се пудри.

— Да, ако наистина сте на това мнение — отвърна тя рязко.

Корина я изгледа изненадана и наранена от тази грубост, като се питаше какво ли може да отговори. Тя вече неведнъж се бе учудвала на примитивните инстинкти, които кипят под лъскавия поток на любезностите от дворцовия етикет. Ала Боинтън разтърва кучетата.

— Тъкмо вашият тоалет, лейди Карлтън, представлява истински успех. Как се снабдявате с толкова хубави неща в Америка? Този сребрист плат, тази дантела, наистина изящно…

— Благодаря ви, госпожо. Шивачката ми е французойка и поръчва материалите от Париж. Всъщност — прибави с лек смях — ние в Америка не сме чак такива диваци. Тук всички се учудват, че аз не нося кожен костюм и мокасини.

Амбър взе ветрилото и ръкавиците си, обърна се и като я погледна право в очите, каза:

— Колкото за това, госпожо, вие можете да си мислите, че именно ние сме диваци!

След това Амбър излезе от стаята със силен замах на полите, но преди да затвори вратата, чу Боинтън да казва:

— Моля ви да я извините, милейди. Тази вечер тя понесе твърде сериозен удар.

Амбър знаеше, че всички си мислят, че тя ревнува заради вниманието, което Чарлс оказваше на лейди Карлтън.

— О! — прошепна Корина със съчувствие. — Съжалявам…

Амбър намери Брус на масата за хазарт. Той никога не оставаше дълго време в балната зала, след като имаше карти и зарове, и беше толкова погълнат, че минаха няколко минути, преди да я забележи. Смутена, тя придаде на лицето си най-пленителното изражение: нацупи долната си устна, повдигна вежди, присви очи.

В момента, в който я погледна, тя бързо се озърна наоколо полуусмихната. Но той не отвърна на усмивката й и зелените му очи я изгледаха сериозно за момент, после се проясниха в се плъзнаха по тялото й с ленива арогантност. След това се вгледа в лицето й, като повдигна едва забележимо едната си вежда. В този момент тя се почувства като най-долна проститутка, която се предлага на всеки мъж.

Готова да заплаче от ярост и унижение, Амбър се обърна бързо и си тръгна. На излизане се блъсна в лорд Бъкхърст и когато той й предложи да потърсят някоя уединена стая, тя го последва само за да се отдалечи от Брус. Амбър не остана повече от два часа с лорда, като изпитваше болезнено задоволство при мисълта, че Брус вероятно знае какво прави тя. От девет години се опитваше безрезултатно да предизвика ревността му, но все още не се беше убедила, че това е невъзможно.

Те се върнаха в салона след единадесет часа и намериха играчите все още около масите; една група бе събрана около краля и негово височество. Джеймс свиреше на китара, а Чарлс пееше със своя прекрасен басов глас военна кавалерийска песен от времето на Гражданските войни. Първият човек, когото видя, беше Алмсбъри, отиващ към нея със загрижен вид. Той не каза нищо и заговори с Бъкхърст на политически теми. След това негово благородие си отиде и остави Амбър при графа.

— За бога, Амбър, търсих ви навсякъде! Мислех, че сте си отишли…

Амбър беше готова да заплаче.

— Алмсбъри, моля ви, Алмсбъри, заведете ме у дома! Нима не седях достатъчно?

Те излязоха и се качиха в една карета. Там Амбър се разрида истерично. Когато най-сетне успя да проговори — тя промълви отчаяно:

— О! Алмсбъри! Той дори не ми се усмихна! Само ме гледаше като… като… О! Боже мой! Бих искала да съм мъртва!

Алмсбъри я притисна нежно към себе си и я целуна по бузата.

— Какво да се прави, скъпа моя! Жена му беше там!

— И какво от това? Защо тъкмо той да е единственият мъж в Лондон, който се грижи за това, какво мисли жена му! Той ме ненавижда, знам, че ме ненавижда. Но и аз го мразя!

Тя се изсекна.

— Как бих искала наистина да го мразя!

На следващия ден тя срещна лорд и лейди Карлтън които яздеха на Ринга. Амбър знаеше, че Брус се ужасява от тези монотонни обиколки, при които стотици пъти поздравяваш и се усмихваш на едни и същи хора, но явно беше дошъл, за да достави удоволствие на Корина, тъй като жените винаги се радваха на това развлечение. На другия ден се оказаха в съседни ложи в театъра на херцога, а на следващия — в параклиса на Уайтхол — за първи път Амбър го виждаше в църква. Всеки път лорд и лейди Карлтън я поздравяваха и й се усмихваха, а негово благородие се държеше така, сякаш не я познава по-добре отколкото жена му.

Амбър се люшкаше между ярост и отчаяние.

„Как е могъл да ме забрави? — се питаше тя обезумяла. — Той се държи така, сякаш никога не ме е виждал. Не, не съвсем. Никой мъж, който не ме познава, няма да ме гледа така. Ако жена му имаше поне малко ум в главата си, щеше веднага да разбере, че той ме познава доста добре. Но тя, разбира се, нямаше да разбере — мислеше си раздразнена Амбър. — Тя беше най-голямата глупачка, която можеше да съществува.“

Въпреки неговото привидно безразличие тя не можеше да повярва, че той е успял да забрави всичко, което те бяха един за друг, за добро или за зло в продължение на девет години. Меригрийн, щастливите дни в Лондон, ужасната сутрин, когато Рекс Морган беше убит. Не може да е забравил двете деца, които тя му беше родила, смеховете и кавгите, мъката и възторга от любовта. Това бяха неща, които не можеха да избледнеят — нищо не можеше да ги заличи. Никоя друга жена нямаше да означава за него това, което беше тя. „Не може да ме е забравил! — казваше си Амбър, самотна и отчаяна. — Не може! Той ще дойде да ме види, щом му се отдаде удобен случай, знам. Ще дойде тази вечер.“ Но той не идваше.

Пет дни след вечерта у Арлингтън той я посети късно след обяд заедно с Алмсбъри. Тя се обличаше за някаква вечеря. Точно си мислеше за него, възбудена и ядосана, изпитвайки горещото желание да го види. Въпреки това тя се изненада, когато го видя да влиза с Алмсбъри.

— Как, нима това сте вие, ваше благородие?

Двамата мъже се поклониха.

— Госпожо!

След като се съвзе, Амбър отпрати жените. Но тя не се спусна към него, както си мислеше да направи. Сега, когато той беше там, тя просто стоеше и го наблюдаваше с болезнено смущение, без да знае какво да прави. Тя чакаше.

— Бих ли могъл да видя Сюзън?

— Да, но, да, разбира се!

Тя се отправи към вратата и даде някаква заповед, след това се обърна към него и каза:

— Сюзън много порасна. Тя… тя е много по-голяма, отколкото когато заминахте.

Амбър едва съзнаваше това, което казваше. „Скъпи мой! — помисли си тя възбудено. — Това ли е всичко, което ще направите след двегодишна раздяла? Нима само ще стоите и ще ме гледате, сякаш едва ме познавате!“

Но вратата се отвори и Сюзън влезе облечена в рокля от зелена тафта, с мъничка пола, запретната върху розова фуста, със златисти лъскави коси, завързани на една страна с розова панделка. Тя погледна майка си и леко смутена от тези двама мъже, се питаше какво искат от нея.

— Не си ли спомняте вашия татко? — попита Амбър.

Сюзън го погледна подозрително.

— Но аз имам татко — възрази тя учтиво.

Един ден, когато се оплакваше, че няма татко, Чарлс й беше казал, че той ще й бъде татко. И оттогава тя смяташе краля за свой баща, защото го виждаше много често и той се занимаваше много с нея заради хубостта й и защото обичаше много децата.

Брус се засмя, приближи се и я взе в ръцете си.

— Вие няма да се отървете от мене с подобни истории, госпожице — каза й той. — Може би вие имате някой нов баща, но аз съм първият. Елате, целунете ме и ако ми хареса, може би ще ви намеря някакъв подарък.

— Подарък?

Сюзън ококори очи и погледна майка си, която се усмихна одобрително. Без повече колебание тя обви ръце около шията на Брус и го целуна звучно.

Алмсбъри се захили.

— Досущ като майка си. С всеки изминат ден приликата нараства.

Амбър го погледна сърдито, но беше твърде щастлива, за да се обиди на остроумните му забележки. Брус занесе Сюзън до вратата, отвори я, взе един пакет и като остави дъщеря си на земята, клекна до нея.

— Ето го — каза той. — Отворете да видим какво има вътре.

Амбър и Алмсбъри се приближиха, докато Сюзън много сериозно вдигаше капака на кутията. В нея намери една чудесна кукла, висока приблизително един фут и половина, с руси къдри по последна мода и с елегантен френски тоалет. До нея имаше цял гардероб с още няколко рокли, фусти и комбинезони, обувки, ръкавици, маски и ветрила, всичко, което беше нужно за една високопоставена дама. Луда от радост, Сюзън го целуваше непрекъснато. После тя я вдигна внимателно от леглото покрито с атлаз.

— Мамо — провикна се тя, — искам да ме нарисуват с нея. Може ли?

Сюзън позираше на господин Лили.

— Разбира се, скъпа.

Тя погледна Брус, който наблюдаваше и двете и макар че леко се усмихваше, очите му бяха тъжни и замислени.

— Колко мило от ваша страна, че сте се сетили за нея — каза тя спокойно.

След около половин час Амбър хвърли поглед към стенния часовник.

— Време е за вечеря. Иначе ще закъснеете.

— Но аз не искам да отида! Не съм гладна. Искам да остана с моя нов татко!

Той седеше все още клекнал на земята, когато тя изтича и се сгуши в ръцете му.

— Скоро ще дойда да ви видя, скъпа, обещавам. А сега трябва да тръгвате.

Той я целуна, а тя направи неохотно реверанс на Амбър и Алмсбъри. После се отправи предвзето към вратата и когато бавачката й отвори, тя се обърна и добави:

— Мисля, че е време да си лягате с моя нов баща!

Бавачката бързо закри с ръка устата й и я изведе навън, а двамата мъже избухнаха в смях. Амбър направи малка смешна гримаса и вдигна рамене. Без съмнение Сюзън често беше отпращана с извинението, че е време мама и татко да си легнат. Брус стана.

Амбър го погледна въпросително с умоляващ поглед.

Алмсбъри извади бързо часовника си.

— По дяволите! Закъснях. Бихте ли ме извинили?

И той се приготви да тръгва.

Брус го последва бързо.

— Ще ви придружа, Джон!

— Брус!

Амбър издаде слаб болезнен вик и изтича след него.

— Не трябва да си отивате. Останете още малко да си поговорим.

Докато той я гледаше, Алмсбъри излезе и затвори тихо вратата. Като чу шума, Брус хвърли поглед през рамо, поколеба се за миг, после захвърли шапката си на един стол.

LXI

Със затворени очи, щастлива и спокойна, Амбър лежеше на едно ниско легло, отрупано с възглавници. Разпуснатите й коси падаха на златистокафяви вълни върху раменете. Брус седеше на земята, близо до нея, облегнал глава на ръцете си и лакти, опрени на колене. Беше си свалил перуката. Бялата му ленена риза беше залепнала от пот по тялото.

Те стояха дълго време мълчаливи.

Най-накрая, без да отваря очи, Амбър протегна ръка и сложи топлите си нежни пръсти върху неговите. Той вдигна глава, за да я погледне. Лицето му беше влажно и зачервено. Той се усмихна бавно, наведе отново глава и докосна с устни малката ръка, по която прозираха сини вени.

— Скъпи…

Гласът й проточваше гальовно думите. После тя бавно повдигна клепачи и го погледна:

— Най-накрая се върнахте! О, Брус, колко ми липсвахте! А аз липсвах ли ви поне малко?

— Разбира се — отвърна той машинално, сякаш смяташе въпросът за излишен и глупав.

— Колко време ще останете тук? Тук ли ще останете да живеете?

Щеше да бъде благодарна на Корина, ако тя проявеше настойчивост да останат в Англия.

— Мисля, че ще останем няколко месеца. После ще отидем във Франция, за да купим някои мебели и да видим сестра ми. След това ще се върнем във Вирджиния.

— Ние!

Амбър не харесваше тази дума. Тя й напомняше, че животът му и всичките му планове бяха свързани с една жена — и не тя беше тази жена. Честолюбието й беше наранено, когато разбра, че той ще води Корина при сестра си. Един път беше попитала Алмсбъри какво представлява Мери Карлтън. Той й беше казал, че е много красива, горда и високомерна и че Амбър и тя сигурно няма да се харесат.

— Как се чувствате като женен? — попита тя предизвикателно. — Сигурно ви се струва доста скучно след бурния живот, който сте водили?

Той отново се усмихна, но тя почувства, че всяка следваща дума, която казва, го отдалечава от нея. Това я уплаши, но не знаеше какво да прави. Както винаги, се почувства безпомощна да се пребори с него и да се наложи.

— Съвсем не го намирам скучен. Ние във Вирджиния имаме по-добро мнение за брака от вас.

Тя се изправи, стегна корсажа си и се облещи:

— Света Богородице! Колко примерен сте станали! Кълна ви се, че вие не сте същият лорд Карлтън, какъвто бяхте преди две години.

Той се усмихна.

— Така ли?

Тя го изгледа внимателно, после коленичи внезапно пред него и го прегърна.

— О, скъпи! Толкова ви обичам! Не мога да свикна с мисълта, че сте женен за друга жена. Мразя я! Презирам я! Аз…

— Амбър! Не говорете така…

Той се опита да се пошегува.

— В края на краищата вие сте се омъжвали четири пъти и аз не съм мразил нито един от вашите съпрузи…

— Но защо да ги мразите? Не съм обичала никой от тях.

— Дори и краля?

Тя сведе поглед, смутена за миг. После го погледна право в лицето.

— Не така, както обичам вас. Все пак той е крал! Но вие знаете, Брус, че ако ми бяхте позволили, щях да напусна двора и да оставя всичко, за да ви последвам навсякъде.

— Моля? — запита той с подигравателен тон. — Да оставите всичко това?

Докато го слушаше, тя разбра, че той не отдава никакво значение нито на положението й, нито на лукса, сред който живее. Това беше най-голямото разочарование, което беше изпитвала някога. Тя се беше надявала, че ще може да го смае и заслепи с титлата, властта, парите и разкошните си апартаменти. Вместо това той я караше да чувства, че всичко, което беше постигнала в живота, тези неща, за които тя е била готова на всякакви компромиси — нямаха никакво значение. Дори още по-лошо — не струваха пет пари.

— Да — отвърна тя спокойно. — Разбира се, че бих оставила всичко.

Изпитваше някакво необяснимо чувство на унижение, почти на срам.

— Хайде, мила! Никога не бих помислил да поискам от вас подобна жертва. Работили сте упорито, за да получите това, което имате, и заслужавате да го запазите. Нещо повече: вие сте си точно на мястото. Уайтхол и вие си подхождате повече от всичко!

— Какво искате да кажете?

Той вдигна рамене, погледна към часовника и стана.

— Късно е. Трябва да си вървя.

Амбър изтича след него.

— Защо бързате толкова? Няма и два часа, откакто сте тук!

— Мислех, че сте поканена на вечеря.

— Няма да отида. Ще изпратя бележка, че ме боли глава. О, останете при мен, скъпи! Ще вечеряме заедно. Ще…

— Съжалявам, Амбър! Бих останал с удоволствие, но не мога. Закъснях вече.

Златистите й очи, строги и изпълнени с ревност, го обвиняваха:

— Закъснели? Закъде?

— Жена ми ме чака.

— Жена ви!

Лицето й се изкриви в грозна гримаса.

— Струва ми се, че не смеете да отсъствате от къщи повече от половин час от страх, че жена ви ще ви дърпа ушите! Странно е да ви види човек, лорд Карлтън, под чехъл.

Той облече палтото си и въпреки че не я гледаше, гласът му беше саркастичен:

— Страхувам се, че животът в Америка ме е направил твърде старомоден.

Той закрепи меча си, сложи перуката си и си взе шапката. После се поклони студено:

— Лека нощ, госпожо!

Но тя изтича след него.

— О, Брус! Не исках да кажа това! Кълна се, не исках! Моля ви, не се сърдете! Кога ще ви видя пак? Така много бих искала да ви видя! Искам да видя и Брус. Той помни ли ме?

— Разбира се, Амбър. Точно днес ме питаше кога ще може да ви види.

Очите на Амбър светнаха злобно.

— А Корина?

— Корина не знае, че майка му е жива.

Светлината угасна.

— Добре сте го измислили! — каза тя остро.

— Вие се съгласихте. Моля ви се, Амбър, ако тя ви види някога заедно, не й казвайте нищо. Обясних на Брус, че никога не бива да говори за вас.

— Господи! Никога не съм чувала нещо по-смешно! Повечето съпруги не трябва толкова да се глезят и да се защитават. Защо ли пък — да дава социална помощ на любовницата на съпруга си.

Той й се усмихна, а лицето му беше тъжно и цинично.

— Но, скъпа, Корина не е имала предимството да получи възпитание подобно на вашето. Всъщност до женитбата си тя е живяла много затворено.

— О, вие, мъжете! Най-големите развратници се женят за малки, сладникави глупачки, които дори не подозират същността им.

— Кога да доведа Брус?

— Когато искате. Утре?

— В два часа?

— Да. Но, Брус…

Той се поклони още веднъж и излезе, а Амбър го следваше с очи, като се колебаеше между гнева и сълзите и не знаеше дали трябва да счупи нещо, или да заплаче. Затова направи и двете.

Те дойдоха заедно в два часа на другия ден. Малкото момче, сега на осем години и половина, беше много пораснало, откакто тя не го беше виждала. То приличаше повече от всякога на баща си и ни най-малко на нея. Беше хубаво дете с подчертано мъжествена външност, с голям чар и възхитителни обноски. На Амбър й се струваше невероятно, че той е нейното собствено дете, родено от един кратък възторжен миг преди толкова много години. Лицето му изразяваше радост и нетърпение, че отново я вижда, но то се спря на прага и като истински джентълмен свали шапка и се поклони церемониално. Амбър издаде слаб вик и се спусна към него, като го целуваше страстно и се задавяше от сълзи. Изоставяйки своите строги маниери, то отвърна на целувките й, като извърна глава, така че баща му да не види сълзите в очите му.

— О, скъпи мой! — извика Амбър. — Колко сте хубав и колко сте пораснали!

Той подсмръкна скрито и избърса с ръка очите си.

— Колко ми липсвахте, мамо! Англия е толкова далече от Америка!

Сега той й се усмихваше, сложил малката си мургава ръка на рамото й.

— Вие сте много красива, госпожо!

Тя изпита желание да заплаче, но успя да се усмихне.

— Благодаря, любов моя. Надявам се, че винаги ще ви изглеждам хубава.

— Защо не дойдете в Америка заедно с нас? Сега ние живеем в голяма къща във Вирджиния. Там има достатъчно място за всички! О, елате, мамо! Сигурен съм, че ще ви хареса повече от Лондон. Там е хубаво, уверявам ви!

Амбър хвърли бърз поглед към Брус, после целуна малкото момче.

— Много съм доволна, че искате да бъда при вас, скъпи, но не мога. Аз живея тук.

Момчето се обърна към баща си с вида на мъж, който прави делово предложение:

— Тогава защо да не живеем всички тук, сър?

Брус клекна на земята, лицето му почти се изравни с това на сина му и го прегърна през кръста.

— Не можем, Брус, защото не мога да изоставя плантацията. Аз живея в Америка. Но ако вие предпочитате, можете да останете…

— О, но аз не искам да ви напусна, сър. Обичам Америка.

То се обърна към Амбър:

— Ще ни посетите ли някой ден?

— Може би — каза Амбър нежно, но не посмя да погледне Брус.

След това се изправи.

— Искате ли да видите сестра си Сюзън?

Тримата се качиха в детската стая, където Сюзън вземаше точно урок по танц от един вбесен френски учител. В момента, когато влязоха, тя тропаше с крак и ревеше от гняв. Тя не позна отначало брат си, понеже беше само на две години и половина, когато той замина, но скоро двете деца се разбъбриха оживено, Амбър освободи слугите и четиримата останаха сами.

Въпреки че изглеждаше голям, Брус не можа да се сдържи да не се похвали пред малката си сестричка. Защото той живееше в една много голяма, съвсем нова страна, беше прекосил два пъти океана, яздеше собствен кон из плантацията заедно с баща си, учеше се да управлява лодка с платна и беше убил една дива пуйка малко преди заминаването си. Но Сюзън не искаше да остане по-назад.

— Пфу! — каза тя с презрение. — Какво ме интересува всичко това? Имам си двама бащи.

Брус се стресна, но само за миг.

— Няма значение, госпожице. Аз пък имам две майки!

— Лъжете, мошеник такъв! — викна Сюзън.

Предизвикателството й щеше да доведе до скандал, но точно тогава Амбър и Брус ги прекъснаха и им предложиха да си поиграят.

След това Амбър се виждаше с лорд Карлтън твърде често. Той идваше дори сам без детето. Обикновено не седеше повече от един-два часа, но не се стараеше да бъде кой знае колко потаен и Амбър реши, че женитбата не го беше променила толкова много, колкото тя се опасяваше в началото.

Най-накрая тя събра кураж и го попита:

— Ами ако Корина разбере за нас?

— Надявам се, че това няма да стане.

— В Уайтхол мълвата се разпространява като чума.

— Тогава се надявам да не повярва.

— Няма да повярва ли? Господи! За толкова наивна ли я смятате?

— Тя не е свикнала с лондонския морал. Ще приеме всичко за злостни клюки.

— Но ако не стане така? Ако ви попита?

— Няма да скрия нищо от нея.

Той свъси вежди.

— Слушайте, малка негоднице, ако някога ви заловя, че играете някой от вашите номера…

— И какво ще направите?

Очите й блеснаха, тя се усмихна. После се търкулна на леглото и го притисна към себе си. Устните им нежно се сляха и Корина престана да съществува за тях.

С течение на времето увереността на Амбър растеше. Защото, макар че обичаше Корина, обичаше и нея. Бяха изживели заедно толкова незабравими часове, толкова спомени ги свързваха, всичко това съществуваше в душата и завинаги щеше да остане, тя го знаеше. Тя започна да усеща жена му като някаква пречка и дори красотата й не я ужасяваше така, както в началото.

Както и очакваше, срещите им не останаха скрити за дълго. Естествено, Бъкингам и Арлингтън сигурно бяха в течение още от самото начало и макар че Чарлс не направи никакъв намек, несъмнено и той знаеше. Но всички тези господа се интересуваха от далеч по-важни проблеми от любовните авантюри на една жена. Но същото не можеше да се каже за дворцовите дами.

Лорд и лейди Карлтън бяха в Лондон едва от един месец, когато графиня Садъск и Джейн Мидълтън дойдоха една сутрин да посетят Амбър и срещнаха Брус, който току-що си отиваше. Той поздрави и двете и въпреки че лейди Мидълтън го гледаше с най-нежния си поглед, а Садъск се опита да го заговори, той се извини и си отиде.

— О, милорд! На всяка цена трябва да тръгвате! Кълна се, че репутацията на нито един мъж не може да остане незасегната, ако го видят да излиза от стаята на нейна светлост преди обяд!

— Ваш покорен слуга, госпожо — каза Брус и се поклони отново.

Мидълтън го проследи с поглед, а розовите й устни се нацупиха.

— Господи, колко е красив! Признавам, че никой не ме възхищава повече от него!

— Казах ли ви? — извика радостно Садъск. — Той й е любовник. Хайде да влезем.

Те завариха Амбър да се къпе в голяма мраморна вана, на килим в средата на спалнята й. Във водата имаше магарешко мляко, а в долната част на ваната беше преметнат халат от бяла лисица, който закриваше долната част на тялото й.

Стаята беше препълнена с търговци, които говореха в един глас, маймуната кряскаше, папагалът пищеше, кучето лаеше.

Точно зад нея стоеше най-новата й придобивка — висок, хубав и рус евнух на не повече от двадесет и пет години.

Той беше един от многото кастрирани моряци, попаднали в плен на алжирски пирати, които ги продаваха на богатите дами.

— Не — казваше Амбър. — Не го искам! Ужасно е! Господи, вижте цвета му? Никога няма да го нося…

— Но, госпожо — запротестира търговецът на тъкани. — Това е най-модерният цвят — току-що го взех от Париж. Кълна се, госпожо, това ще бъде на мода.

— Не ме интересува. — И когато двете жени застанаха зад нея, тя изненадано извика:

— За бога, госпожи, как тайно се промъкнахте!

— Така ли? Влязохме съвсем нормално, ваша светлост. Мислите ви са били другаде.

Амбър се засмя и започна да пука сапунените мехури.

— Може би сте прави. Можете вече да си тръгвате — обърна се тя към търговците. — Не искам нищо повече днес.

— Хърман — погледна тя през рамо към евнуха. — Подай ми една кърпа.

Очите на лейди Мидълтън оглеждаха преценяващо внушителната фигура на Хърман и каза, сякаш той не беше човек, а неодушевен предмет:

— Откъде го намери този симпатяга? Моят евнух е като плашило — ужасен е.

Амбър взе кърпата и започна да трие тялото си, съзнавайки критичните им погледи, изпълнени с ревност. „Но нека да я гледат колкото си искат — помисли си тя, — нямаше да открият много недостатъци.“ Въпреки че беше родила три деца, тя изглеждаше на шестнадесет години кръстчето й беше тънко, коремът стегнат и гладък, гърдите й все така стегнати. Беше полагала големи грижи, но имаше и малко късмет.

— О, намерих го от един — как се казваше — карибски търговец. Струваше много скъпо, но си заслужава цената, нали?

Лейди Садъск го наблюдаваше с презрение.

— Господи, никога не бих си взела такъв. Отвратителни същества! Неспособни да изпълняват най-важното мъжко задължение.

Амбър се засмя.

— Казват, че някои от тях дори биха могли да го направят… Мога да ви заема Хърман, за да проверите дали е вярно.

Садъск погледна гневно, обидена, макар че сигурно репутацията й не беше от най-безупречните, но Мидълтън бързо смени темата.

— Между впрочем знаете ли кого срещнахме пред вратата, ваша светлост?

Амбър бързо я погледна и видя, че котката беше навън. Тя беше доста доволна, макар че нямаше смелост сама да говори за това.

— Предполагам лорд Карлтън. Заповядайте, госпожи. Моля ви, без официалности.

Амбър изпитваше злостно задоволство от етикета, който позволяваше на хора с по-нисък ранг да седят в присъствието на херцогиня само с нейно разрешение, и то на столове. За нея беше истинско удоволствие да вижда как жени, които някога я пренебрегваха и й се подиграваха, бяха принудени да стават или да се преместват на по-неудобно място, когато тя влизаше.

Амбър подаде кърпата на Хърман, облече един халат и си обу пантофите. После махна фибите от косата си и я разтърси. Все още чувстваше топлината, която я изпълваше всеки път, когато се виждаше с Брус, и имаше прекрасното усещане за отлично здраве. Струваше й се, че животът никога не е бил по-приятен.

— Говорят, че лорд Карлтън има много лоша репутация — каза Садъск и Амбър я погледна полуусмихната, като повдигна едната си вежда.

— Страхувам се, че репутацията на ваша светлост ще пострада, ако често го виждат да излиза оттук.

Преди Амбър да успее да отговори, Мидълтън отново се разприказва.

— Но за бога, та той е най-прекрасният човек. Кълна се, че той е най-хубавият мъж, когото съм виждала. Но всеки път, когато го видя, е толкова захласнат по жена си. По дяволите, как ваша светлост успя така ловко да се сближи с него.

— Нима не знаете! — извика Садъск. — Нейна светлост го познава от години! — Тя се обърна към Амбър и любезно се усмихна: — Нали така, госпожо?

Амбър се засмя.

— Протестирам — вие сте по-добре осведомени от мен самата.

Те останаха още няколко минути да поклюкарстват с неоснователна злоба за похожденията на техните приятели и познати. Намерили онова, което търсят, Садъск и Мидълтън побързаха да разпространят новините из Уайтхол и Ковънт Гардън. Въпреки това Брус не спомена нито дума пред Амбър, а Корина остана все така любезна и мила, както винаги. Очевидно не хранеше и най-малкото подозрение относно херцогиня Рейвънспър и своя съпруг.

Най-накрая около два месеца след тяхното пристигане Амбър направи посещение на лейди Карлтън, като избра внимателно ден, в който Брус беше на лов с краля. Корина я посрещна на прага на своя малък салон в Алмсбъри Хаус искрено зарадвана на своята гостенка. Двете жени размениха по един реверанс, но не се целунаха. Корина не беше придобила още лондонските навици, а Амбър не се решаваше да го стори — тя, която даваше и приемаше целувки от жени, които много по-малко обичаше.

— Колко мило е, че ме посещавате, ваша светлост!

Амбър свали ръкавиците си и докато наблюдаваше Корина, без да иска, я обхвана раздразнение и ревност.

— Няма защо! — отвърна тя непринудено. — Трябваше отдавна да дойда. Но, боже мой, в Лондон човек има винаги толкова много работа! Трябва да ходиш тук и там, да вършиш сума неща.

Тя се отпусна в едно кресло.

— Разликата с Америка е сигурно много голяма!

От самия й тон ставаше ясно, че в Америка сигурно е много скучно и освен да гледаш бебета и да бродираш няма какво друго да правиш.

Докато говореше, очите й оглеждаха внимателно Корина, като отбелязваха всяка подробност в прическата или тоалета й; начина, по който тя вървеше, държеше главата си или седеше. Лейди Карлтън беше облечена в рокля от бисерносива коприна с букет напарфюмирани рози на корсажа. Около врата си носеше тънка верижка от сапфири и нямаше никакви други бижута с изключение на халката й от злато и сапфири.

— Има разлика — съгласи се Корина. — Но колкото и странно да ви се вижда, тук имам по-малко работа, отколкото в Америка.

— О, но ние имаме хиляди развлечения. Въпросът е да ги откриете. Харесвате ли Лондон? Сигурно градът ви се струва твърде голям?

Колкото и да се стараеше, Амбър не можеше да говори без известен сарказъм, с леко чувство на превъзходство, каквото всъщност съвсем не изпитваше.

— О, обожавам Лондон! Съжалявам само, че не дойдохме тук преди големия пожар. Напуснахме, когато бях едва на пет години, и нищо не си спомням. Винаги съм имала желание да се върна отново, защото дори и в Америка смятаме Англия за свой дом. — Тя изглеждаше толкова уравновесена и сияеща от щастие, че Амбър копнееше да каже нещо, което да разруши спокойния свят, в който тя живееше. Но не посмя да го стори и само промърмори:

— Не е ли ужасно скучно да се живее в плантация? Предполагам, че не виждате жива душа с изключение на негрите и индианците?

Корина се засмя.

— Мисля, че този живот ще се стори може би скучен на човек, свикнал да живее в града. Но не и на мен. Тази страна е толкова красива. А плантациите се намират обикновено по брега на реката, така че ние можем да отидем с лодка където пожелаем. Устройваме празненства, които често продължават с дни и дори със седмици. Вярно е, че мъжете са заети, но все пак им остава време да ходят на лов, да ловят риба, да играят на комар и да танцуват. И, извинете ме, ваша светлост, сигурно ви отегчавам с тези глупости.

— Съвсем не. Винаги съм искала да видя Америка. Може би някой ден ще ви посетя.

Тя не разбираше какво я накара да го каже. Но Корина подхвана думите й с охота:

— О, стига да можехте, ваша светлост! Моят мъж и аз ще бъдем щастливи да ви приемем! Не можете да си представите каква сензация ще предизвикате там! Една херцогиня и красавица в Америка! Ще бъдете на почит в цяла Вирджиния, но по-голямата част от времето ще бъдете у нас.

Усмивката й беше толкова невинна и искрена, че Амбър закипя вътрешно. „Господи, колко ли затворено е трябвало да живее!“ — помисли тя с презрение.

А на глас я попита:

— Кога заминавате за Франция?

Тя беше задавала много пъти този въпрос на Брус, без да получи ясен отговор, и тъй като двата месеца бяха изминали, се страхуваше, че скоро им предстои да заминат.

— Мисля, че след известно време.

Корина се поколеба за момент, сякаш не беше сигурна дали да продължи, после прибави с гордост и с чувството, че прави ценно признание:

— Разбрах, че съм бременна, и мъжът ми смята, че ще бъде неразумно да заминем преди раждането на бебето.

Амбър не каза нищо, защото за момент ударът й се стори твърде силен и сякаш я вцепени.

— О — чу тя собствения си глас, — но това е чудесно!

Тя се почувства като глупачка. Какво я засягаше бременността на тази жена? Напротив, трябваше само да се радва. Защото той щеше да остане по-дълго, отколкото смяташе, много по-дълго, тъй като на Корина все още не й личеше външно. Амбър стана и каза, че се налага да тръгва. Корина дръпна звънеца, за да повика слугата.

— Много ви благодаря за посещението, ваша светлост — каза тя, изпращайки я до вратата. — Надявам се да станем добри приятелки.

Те се спряха на прага и Амбър я погледна.

— Аз също, госпожо.

После неочаквано добави:

— Вчера видях сина ви в двореца!

По лицето на Корина премина учудване, последвано от смях:

— О, говорите за Брус младши? Той не е мой син, ваша светлост. Той е от първата жена на мъжа ми, но аз го обичам като свой.

Амбър не отговори, но очите й станаха внезапно студени, отново я обхвана жестока ревност. „Какво говори — помисли си тя гневно. — Обичала го като свой? Какво право има, дори да го познава? Той е мой…“

Корина продължаваше да говори:

— Естествено, аз никога не съм виждала първата лейди Карлтън, не зная дори каква е била тя, но си мисля, че трябва да е била забележителна жена, щом има такъв син!

Амбър се засмя с усилие, без всякакво настроение.

— Много сте великодушна, госпожо. Мислех, че мразите първата му жена.

Корина бавно се усмихна.

— Да я мразя? Защо? В края на краищата сега той е мой…

Разбира се, тя говореше за бащата, а не за сина. Амбър се обърна бързо, за да скрие лицето си.

— Трябва да тръгвам. Сбогом, госпожо!

Но едва измина няколко крачки, когато чу гласа на Корина:

— Ваша светлост, изпуснахте си ветрилото!

Тя продължи, като се престори, че не е чула, тъй като не можеше да понесе мисълта да я види отново. Но Корина изтича след нея, като тракаше с високите си позлатени токове.

— Ваша светлост! — повтори тя. — Изпуснахте ветрилото си.

Амбър се обърна да го вземе. На две крачки от нея Корина й се усмихваше приятелски, но изглеждаше замислена.

— Не ме смятайте за глупачка, ваша светлост, но за момент си помислих, че не ме харесвате…

— Нищо подобно.

— Сигурна съм, че е така, и няма да мисля вече за това. Довиждане, ваша светлост, и пак заповядайте, моля ви.

LXII

Една топла нощ в началото на ноември на Темза се проведе карнавал. Това беше любимото развлечение на краля и в апартаментите му се беше събрала голяма група, за да наблюдава зрелището от балкона. Лодките и шлеповете бяха украсени с гирлянди от цветя и знаменца, осветени от голям брой фенери и запалени факли. От другата страна на брега се изстрелваха ракети, които падаха със свистене във водата. Откъм корабите се чуваше музика, а кралските цигулари свиреха в един отдалечен ъгъл на стаята.

Заглушавана от музиката, шума от ракетите, смеховете и приказките, лейди Садъск се обърна към Амбър:

— Знаете ли кое е последното завоевание на Каслмейн?

Амбър, която не се интересуваше много от този въпрос, тъй като наблюдаваше Брус и Корина, нехайно вдигна рамене.

— Откъде бих могла да знам? Кой е? Клод дю Вал?

Клод дю Вал беше много известен бандит, който се хвалеше, че е спал с много знатни дами.

— Не! Опитайте пак! Той е много добър ваш приятел!

Тъй като познаваше добре Садъск, Амбър й хвърли пронизителен поглед.

— Кой?

Садъск погледна към лорд Карлтън и вдигна многозначително вежди, като наблюдаваше усмихнато лицето на Амбър. Тя беше пребледняла.

— Това не е вярно!

Садъск повдигна рамене и започна бавно да си вее с ветрилото.

— Вярно е! Все едно, дали ще ми повярвате или не. Знам от най-сигурен източник, че миналата нощ е бил при нея. Господи! Внимавайте, ваша светлост! — викна тя с престорена загриженост. — Ще развалите дантелите си.

— Мръсна уличница! — изсъска Амбър гневно. — Вие само знаете да предизвиквате скандали.

Садъск й хвърли поглед, изпълнен с оскърбена наивност, разтърси буклите си и избяга. Малко по-късно тя вече шепнеше на ухото на друг с тайнствена усмивка и тайно сочеше към Амбър. С най-голямото безразличие, на което беше способна, Амбър се промъкна към Алмсбъри, който я поздрави весело. Тя се опита да му отговори, но очите й я издадоха.

— Какво има? — прошепна той.

— Брус! Трябва да го видя. Веднага!

— Но все пак, скъпа…

— Знаете ли какво е направил? Спал е с Барбара Палмър! О, бих могла да го убия!

— Шшт! — прошепна предпазливо графът, защото ги наблюдаваха внимателно най-малко една дузина очи.

— И какво от това? То му се е случвало и преди?

— Но Садъск го разправя на всички. Подиграват се с мене. Дяволите да го вземат!

— Идвало ли ви е наум, че могат да се подиграват също така и с жена му?

— Какво ме интересува! Сигурно е така! Във всеки случай тя не го знае, а аз го знам!

Когато видя отново Брус, тя го накара да обещае, че повече никога няма да се среща с Барбара. Макар че той не й обеща нищо, тя беше сигурна, че вече не ходи при нея, защото иначе щяха да се чуят приказки, а и Барбара нямаше да пропусне да се похвали. В замяна на това нейната връзка с лорд Карлтън привлече всеобщото внимание и колкото и да изглеждаше невероятно, Корина явно беше единствената, която не знае. „Корина е толкова глупава, че не би разбрала, че Брус ми е любовник, дори и ако ни намери заедно в леглото“ — мислеше си Амбър.

Но тя се лъжеше.

Когато видя за първи път Амбър вечерта у Арлингтън, Корина отначало беше смутена от тоалета й, а после съжаляваше, че така неприлично я беше изгледала. Тя смяташе, че именно това е причината за студената враждебност на херцогинята към нея. За това беше приятно изненадана, когато Амбър я посети, и си каза, че всичко е забравено. Но още преди това Корина беше доловила, че тя флиртува със съпруга й.

През четирите години на брака Корина беше видяла много жени — от чернокожите девойки до титулуваните дами от Порт Роял, — които флиртуваха с Брус. Напълно сигурна в неговата любов, тя никога не се тревожеше и не изпитваше ревност; всичко това по-скоро я забавляваше, дори я ласкаеше. Все пак тя много скоро разбра, че херцогиня Рейвънспър е опасна. Несъмнено тя беше много привлекателна: с дръзките очи, с бакърената коса и със сладостната фигура. Но тя притежаваше преди всичко онази мощна и пламенна притегателна сила върху мъжете, която Брус имаше над жените. Беше от жените, които никоя съпруга не би желала да види близо до мъжа си.

За първи път, откакто се беше омъжила, Корина се страхуваше.

Скоро другите жени започнаха да правят прикрити злобни намеци по време на някоя вечеря или когато идваха да я посетят. Усещаше се в погледа и в движенията на нейна светлост херцогинята, когато се навеждаше над лорд Карлтън край масата за игра, докосвайки леко лицето си до неговото. Лейди Садъск и госпожа Мидълтън поканиха Корина да посети заедно с тях херцогинята и срещнаха Брус точно когато излизаше.

Но Корина не искаше да повярва онова, което всеки се опитваше да й покаже. Тя си казваше, че всичките тези безделници имат само това удоволствие — да смущават живота на щастливите хора. Искаше страстно да запази доверието си в Брус и във всичко, което той означаваше за нея. Беше твърдо решила да не позволи бракът им да бъде разрушен от заслепението на една жена и от желанието на хората да унищожат вярата в нейния съпруг. Корина все още не се беше приспособила към Уайтхол, тъй като това изискваше време. Но без да иска, тя чувстваше, че в нея се надига все по-голямо раздразнение и ревност към херцогиня Рейвънспър. Когато я наблюдаваше как гледа Брус, как му говори или просто как почуква рамото му с ветрилото си, когато мине покрай него, Корина се чувстваше наранена и тръпнеща от безпокойство.

Най-сетне тя призна и пред себе си: мразеше тази жена. И се срамуваше за това.

И все пак тя не знаеше какво да направи, за да сложи край на онова, което се опасяваше скоро да се превърне в интрига в лондонския смисъл на тази дума. Брус не беше дете, на което можеш да заповядваш, да му забраняваш да се прибира късно или пък да не му разрешаваш да посещава някоя красива жена. Освен това нищо в държането му не даваше повод за подозрения. В деня, в който го срещна да излиза от апартаментите на херцогинята, той се беше държал съвсем естествено и изобщо не изглеждаше смутен, че я вижда. Беше все така внимателен и нежен, както винаги, и тя си въобразяваше, че знае сравнително точно как прекарва дните си.

„Сигурно греша — си казваше тя, — никога не съм живяла в дворец или в голям град и навярно си въобразявам един куп неща, които не съществуват. Но мисля, че нямаше да се чувствам така, ако се отнасяше за друга жена.“

Сякаш за да компенсира подозренията, които таеше в душата си към Брус, Корина беше по-весела и по-очарователна от всякога. Толкова се страхуваше да не би Брус да открие някаква промяна в държането й и да разбере причината. Какво щеше да си помисли за нея тогава — като разбере колко е ограничена, дребнава и ревнива. Ами ако се лъжеше — тогава Брус щеше да изгуби доверие в нея! Бракът им й се струваше нещо толкова съвършено и пълно, че се ужасяваше при мисълта, че може да го разруши по нейна вина.

Въпреки че мечтата й беше някой ден отново да посети Лондон, заради херцогинята тя вече не го харесваше и искаше веднага да заминат. Започна да се пита дали нейна светлост беше причината Брус да й предложи да останат в Лондон, докато е бременна, вместо да заминат за Париж. Това беше причината, поради която тя не смееше да му предложи да отидат при сестра му. Ако той разбереше причината? Как щеше да му обясни желанието си, когато се отнасяше до собствената й безопасност, а и двамата така горещо желаеха това дете? (Синът им беше умрял на три месеца преди една година от едра шарка, която върлуваше във Вирджиния.)

С раздразнение и презрение към себе си тя се укоряваше за своето малодушие. „Аз съм му жена и той ме обича. Ако тази жена означава нещо за него, сигурно е само увлечение. Няма да продължи дълго.“ Тя щеше винаги да живее с него и той нямаше и да си спомня за нейното съществуване.

Една вечер за голяма нейна изненада той й заговори закачливо:

— Негово величество не ви ли определи среща?

Бяха се върнали от двореца и се събличаха. Корина го погледна смаяна.

— Защо? Какво ви кара да говорите така?

— Как какво? Той е възхитен от вас! Това е повече от ясно.

— Той е много внимателен към мен, но вие сте негов приятел. Сигурно не очаквате от един мъж да измами приятеля си?

Брус се усмихна.

— Скъпа моя, всеки мъж обикновено най-напред бива измамен от приятеля си. Причината е много проста: приятелят се намира в най-изгодно положение.

Корина го изгледа.

— Брус! — каза тя тихо.

При звука на гласа й той се обърна и я погледна…

— Колко странно говорите понякога! Това звучи жестоко и грубо!

Той хвърли ризата си, приближи се и я прегърна. Усмихна й се нежно.

— Съжалявам, любов моя. Но има толкова неща, които не знаете за мен, живял съм години, преди да се запознаем, и не мога всичко да споделя с вас. Преди още да се родите, вече бях голям, видях как умира баща ми, как разрушават страната, сражавал съм се във войската. Когато плавах с корсарите на Рупърт, вие сте били само на шест месеца. О, зная, че всичко това няма значение сега. Но все пак! Вие сте била възпитавана в свят, твърде различен от моя. Ние не сме това, което изглеждаме на пръв поглед.

— Но вие не приличате на тях, Брус! — възрази тя. — Не сте като тези хора от двора.

— О, аз не съм усвоил фалшивите им номера. Не си рисувам веждите, не си реша перуката публично, не си играя с ветрилата на дамите. Но честно казано, тази епоха е болна, а ние, които живеем в нея, сме засегнати от болестта й.

— Но и аз живея тук!

— Не!

Той я пусна.

— Слава богу, вие не сте част от този мръсен свят!

— Защо „слава богу“? Не харесвате ли тези хора? Мислех, че са ваши приятели. И исках да заприличам на тях. Искам да кажа, на жените…

Тя мислеше за херцогиня Рейвънспър.

Устата му се сви горчиво.

— Каква глупава идея, мила Корина! Да не сте посмели да мислите за подобно нещо! О, Корина, не знаете колко съм щастлив, че ви срещнах в Порт Роял…

Всичките й страхове и ревност изчезнаха изведнъж. Обхвана я силно, радостно чувство на облекчение и помете омразата и отровата на недоверието.

— Наистина ли сте щастлив, мили? О, спомням си много добре!

— И аз също. Вие отивахте на църква. Носехте рокля от черна дантела, с черен воал върху косата, на който имаше рози. Помислих ви за испанка.

— А пък баща ми твърдеше, че сте пират!

Тя се засмя весело, щастлива при спомена за тези прекрасни дни, когато не съществуваше никаква нахалница с продълговати очи и с титла на херцогиня, която да се опитва да й отнеме съпруга!

— Той за малко щеше да ви предизвика!

— Нищо чудно. Сигурно съм приличал на разбойник. Бяхме слезли на сушата едва преди половин час. Спомняте ли си, аз ви последвах в църквата…

— И не ме изпуснахте от очи през цялата служба. О, колко ядосан беше баща ми! Но това съвсем не ме тревожеше. Вече се бях влюбила във вас.

— С тези мръсни дрехи и небръснат цели пет дни?

— Мръсен, с брада от пет дни и с всичко останало! Но когато дойдохте да ни посетите вечерта… О, Брус, не можете да си представите как изглеждахте! Същински приказен принц!

Тя го гледаше, очите й блестяха. Изведнъж затвори очи, сякаш искаше да прогони нещо, което го смущаваше, но в същото време той я притисна до себе си и наведе глава да я целуне.

„Каква съм глупачка — помисли, си Корина. — Разбира се, че ме обича и че ми е верен! Ако не беше така, щях да забележа, когато ме гледа, и щях да почувствам, когато ме докосва.“

И все пак, когато видя отново херцогиня Рейвънспър, тя почувства, че повече от всякога не може да я понася. Тя знаеше, че тази жена я гледа с презрение и ирония, сякаш я превъзхожда. Въпреки това нейна светлост изглеждаше по-любезна, отколкото в началото, и винаги се обръщаше приятелски към Корина.

Най-накрая обаче Корина почувства, че не може да понася тази несигурност, ревност и подозрение, които изпитваше. Най-сетне, сякаш за да прогони демона, като спомене името му, реши да поговори с Брус за херцогинята, колкото се може по-внимателно, макар че само името на тази жена я караше да потреперва. Една вечер те се връщаха заедно от двореца, когато тя се опита да подхване разговора. Отдавна вече знаеше какво ще каже и си беше повтаряла изречението толкова често, че то й се струваше глупаво и сковано.

— Колко хубава беше тази вечер херцогиня Рейвънспър! Мисля, че е по-красива и от милейди Каслмейн, а вие?

Сърцето й биеше така силно, че почти не чуваше собствения си глас. Тя стисна силно ръцете си в маншона и усети, че са влажни и студени. Стори й се, че той се колебае дълго да отговори. Тези няколко секунди бяха истинско мъчение. „Не трябваше да го казвам — си каза тя отчаяно. — Това име означава нещо за него, нещо, което не искам да знам. О, защо не си мълчах…“

После тя го чу да казва без никакво вълнение в гласа, сякаш се отнасяше за времето:

— Да, и аз мисля така!

Облекчението, което почувства, беше толкова голямо, че тя продължи почти весело:

— Тя флиртува страшно много с вас. Би трябвало да ревнувам!

Брус я погледна, усмихна се леко, но не отговори. Сега, когато беше започнала, Корина реши да продължи:

— Вярно ли е, че някога е била актриса? Или пък е клюка? Изглежда, другите жени не я обичат. Разказват ужасни неща за нея. Сигурно от ревност — добави тя бързо.

— Виждали ли сте жени, които да се харесват? Мисля, че много рядко. Но е вярно, че преди няколко години беше актриса.

— Значи не е от благороден произход?

— Не. Родителите й са били фермери.

— Но как е получила богатството и титлата си?

— С единственото средство, с което една жена разполага, за да постигне онова, което не притежава по рождение. Успя да се омъжи за един богат търговец, който след смъртта си й остави една трета от своето състояние. С него тя си купи титла и друг старец. Той също умря.

— Но нали и сега е омъжена? Къде е съпругът й? Никога не съм го виждала.

— О, понякога той идва в двореца. Не вярвам да се познават много добре.

— Не се познават? Мъж и жена?

Искрено смаяна, Корина беше забравила своята нервност.

— Но защо тогава се е омъжила за него?

— Мисля, за да даде име на незаконното си дете от краля.

— О, господи! Имам чувството, че съм попаднала в друг спят. Всичко е объркано!

— Да, всичко е объркано, освен ако не станете като тях. Ще бъдете доволна, ако се върнете в Америка, нали?

— О, да!

После, като съжали за ентусиазма си, тя добави:

— Само защото ми липсва Съмърхил и всичко онова, което той означава за нас.

Корина повдигна глава към него. Бяха толкова близо един до друг, че устните им се сляха.

Няколко дни по-късно Корина, придружена от камериерката си, отиде да направи някои покупки в Ню Иксчейндж. Ню Иксчейндж се намираше на улица „Темза“. Представляваше голяма постройка от черен камък и имаше две галерии, разположени на отделни етажи. Малките магазинчета имаха свои фирми, но всички бяха поставени толкова ниско, че човек малко над нормалната височина трябваше да се навежда, за да не си удари главата. Повечето продавачки бяха привлекателни, добре облечени момичета, въпреки че имаше и няколко мъже, които да ги защитават от техните обожатели.

Това беше най-модното място за развлечения и тайни срещи в града. Често се посещаваше от контетата, които очакваха да срещнат някоя маскирана дама, измамила баща си или съпруга си. Хубавите млади жени също ходеха там, но винаги се преструваха на много горди и надменни.

Корина и камериерката й се качиха по стълбите започнаха да разглеждат галерията. Проследяваха Корина с поглед, с тихи подсвирквания и полугласни коментари, тъй като повечето дами се шегуваха с кавалерите си, разменяха си усмихнато комплименти и обиди. Но Корина все още не беше усвоила този навик и не им обръщаше внимание.

Най-накрая тя се спря пред сергията на дребна, хубава жена — госпожа Шелдън — любовница на много знатни личности, но сега без ангажимент.

— Добър ден, лейди Карлтън — викна тя любезно. — Не знаех, че тази сутрин сте тук с негово благородие…

— Нима съпругът ми е тук?

Тя се обърна, огледа наоколо, сякаш знаеше точно къде ще го намери, хвърли поглед към отсрещната галерия и го видя обърнат с гръб и очевидно разговаряше с някого, който беше изцяло закрит от едрата му фигура. Първият й подтик беше да отиде да го изненада, но той се отдръпна, за да направи някому път. Тя видя, че той разговаря с херцогиня Рейвънспър.

Ужасена, Корина изведнъж се спря.

Дали я беше срещнал случайно! Сигурно! Тя желаеше от цялото си сърце да е така. Но след всички съмнения, подозрения и намеци от изминалите седмици техният вид, застанали един до друг, можеше да означава само едно нещо. Корина се върна, като се мъчеше да прикрие своето смущение и срам. Госпожа Шелдън изглеждаше толкова нещастна, сякаш беше издала държавна тайна.

— Той говори с един приятел — измърмори Корина, без да знае точно какво казва. — Ще отида да направя покупките си и ще го чакам в каретата.

— Нека ви покажа моите бродирани панделки! Онези, за които ви говорих миналата седмица, госпожо. Пристигнаха от Франция…

Тя говореше разтреперана и неволно все поглеждаше към отсрещната галерия. Цялата почервеняла от ужасната грешка, тя трупаше цели камари панделки на щанда. Да беше някоя друга, а не лейди Карлтън — толкова, толкова прекрасна, нежна и мила!

Главата на Корина бучеше, очите й се бяха замъглили. Тя не виждаше нищо друго освен неясни петна.

— Да — отвърна тя тихо. — Ще взема три метра от тази и десет от онази там.

Лорд Карлтън и херцогинята се приближаваха бавно към нея, погълнати от своя разговор. Камериерката на Корина бързо застана така, че да прикрие господарката си, а дребната госпожа Шелдън бъбреше непрекъснато с надежда да заглуши гласовете им.

Но слухът на Корина беше остър и тя чу тихия глас на херцогинята, която казваше, минавайки покрай нея:

— … и помислете, Брус, ние ще имаме…

Корина се хвана за щанда, затвори очи и почувства, че отмалява. „Само да не припадна!“ — помисли си тя със страх.

После изведнъж възвърна самообладанието си.

— Ще взема дванайсет метра от сребърната панделка, госпожа Шелдън. Това е всичко за днес.

Преди още камериерката да й плати, Корина тръгна в противоположна посока, като искаше по-скоро да се скрие в каретата.

Вечерта, изненадана от себе си, Корина попита Брус с безличен, но учтив глас:

— Какво правихте тази сутрин, мили? Играхте ли на тенис с Негово величество?

Те бяха в спалнята си. Брус пишеше писмо до своя управител, а Корина решеше косата на малката си тригодишна дъщеря.

— Да, малко — отвърна той с перо в ръка. — После отидох за един-два часа в Камарата на лордовете.

Той подхвана отново писмото си, а тя продължи автоматично да реши Мелинда. Не можеше да повярва, че я беше излъгал! Мелинда, копие на майка си, беше със сини очи и черна коса, я погледна с големите си сериозни очи, като навеждаше глава при всяко минаване на четката. Най-накрая Корина се наведе да я целуне и една сълза капна върху косите на момиченцето. Тя я избърса веднага с опакото на ръката си от страх да не би Мелинда да забележи и да я попита защо плаче.

Почувства, че животът й е свършен.

Сега беше достатъчно да види как херцогинята гледа Брус, за да разбере, че й е любовник. Как би могла да бъде толкова наивна и да не разбере по-рано? Защото сега тя не се съмняваше, че тяхната връзка е започнала по-рано. Може да я е срещнал още в шестдесет и седма година, защото тя знаеше, че по онова време херцогинята е била в двореца, а се бяха погрижили да я осведомят и за това, че тогава е живяла у Алмсбъри. Трябваше да й кажат повече неща — всичко, което искаше да знае, от което се страхуваше, — но тя не им даде възможност. Поради някаква причина, може би фактът, че беше толкова различна от тях, те се отнасяха към нея по-деликатно! Не я насилваха да слуша неща против желанието й. Но това не можеше да продължава така. Нещо трябваше да се случи, но какво? Дали ще я изпрати при баща й в Ямайка и ще остане тук сам? Или пък ще вземе херцогинята в Съмърхил нейният Съмърхил, чието име тя беше измислила и който бяха градили заедно в мечтите си, с любовта си и безграничните си планове и надежди за бъдещето. Всичко това вече не съществуваше. Трябваше да се сложи край — щом той обича друга жена.

Корина не направи нищо в продължение на няколко дни, защото не знаеше как да постъпи. Каква полза имаше да обвини мъжа си? Какво значение имаше дали той щеше да отрече, или да признае, като това е истина? Той беше на тридесет и осем години и винаги беше правил онова, което искаше. Нямаше да се промени, а тя и не искаше, защото го обичаше точно такъв. Чувстваше се самотна и напълно безпомощна в тази страна, с толкова необикновени навици и обичаи. Даваше си сметка, че всички жени тук са били повече или по-малко в същото положение, но са го приемали с усмивка или шега и сами са си намирали забавления. Никога не беше усещала така осезателно колко е чужда на този свят — нещо, което Брус й беше повтарял толкова често. Тя се отдръпваше от всичко с ужас и отвращение.

Когато той я прегръщаше и целуваше, тя не можеше да изтрие от ума си образа на онази жена. Питаше се, въпреки че се презираше за това, кога ли е целувал херцогинята за последен път и дали е шепнел и на нея същите страстни думи. „Защо не ми каже честно? — питаше се тя отчаяно. — Защо ме лъже и мами? Не е честно!“ Но мразеше херцогинята, а не Брус.

Един прекрасен ден лейди Каслмейн дойде да я посети.

Крал Чарлс скоро беше направил дарение от двадесет хиляди лири на херцогиня Рейвънспър. Барбара така се беше ядосала, че беше решила да й отмъсти по някакъв начин. Тя беше убедена, че жена с красотата на Корина — макар и съпруга — не може да няма голямо влияние върху един мъж. Така тя се надяваше да провали връзката на нейна светлост с лорд Карлтън. Рочестър беше току-що написал един от своите груби, римувани памфлети за нейна светлост херцогиня Рейвънспър и нейния любовник. Рочестър имаше навика да преоблича някой от слугите си като караул пред двореца и да наблюдава кой излиза нощем. След като получеше информацията, той се оттегляше в имението си на село и пишеше отвратителните си сатири. Няколко екземпляра се разпространяваха в двора. Те се харесваха на всички. Но обектът беше произволен — рано или късно всеки мъж и всяка жена можеха да усетят отровното му перо.

В началото Барбара водеше лек и приятен разговор: новата френска мода, последната пиеса в театъра на Йоркския херцог, бъдещият голям бал, който щеше да се състои следващата седмица в Банкетната зала. Оттук тя премина към любовните интриги и клюки: кой с кого спи, коя от дамите се страхува, че очаква дете, но не от собствения си съпруг. Като разбра накъде клони, Корина усета, че сърцето й започва да бие по-силно.

— О, господи! — продължи нехайно Барбара. — Тук стават такива неща… един чужденец не би могъл да ги разбере. Външността заблуждава, повярвайте ми.

Тя замълча, изгледа внимателно Корина и продължи:

— Мила моя, вие сте много млада и невинна, нали?

— Така ли? — възкликна с изненада Корина. — Възможно е…

— Страхувам се, че не сте запозната с живота и светските обичаи, и аз, която, уви, го познавам твърде добре, дойдох при вас като приятелка…

Уморена от седмиците на несигурност, грижи и разочарования, Корина се почувства внезапно облекчена. Най-накрая положението щеше да се изясни! Нямаше нужда да се преструва повече.

— Уверена съм, госпожо — каза спокойно тя, — че разбирам някои неща много по-добре, отколкото си представяте.

Барбара й хвърли изненадан поглед, но все пак извади от маншона си сгънат на четири лист и й го подаде.

— Ето какво се разпространява из двора. Не бих искала да го прочетете последна.

Корина бавно протегна ръка и взе листа. Бялата хартия изшумоля, когато я разтвори. Тя отмести с отвращение очите си от студеното и замислено лице на Барбара и го насочи над поемата, написана от несръчна и несигурна ръка. Тези няколко седмици на мъка и недоверие бяха закалили духа й, бруталното и грубо стихотворение не й нанесе по-силен удар от онзи, който й бяха причинили случайно чутите думи.

После тя каза с финес, сякаш Барбара й беше донесла подарък кутия бонбони или чифт ръкавици:

— Благодаря, госпожо! Ценя безкрайно вашата загриженост към мене!

Барбара изглеждаше учудена и смутена от неочаквано спокойната реакция. Стана и Корина я изпрати до вратата. В преддверието тя се спря. За момент двете жени се гледаха мълчаливо, после Барбара каза:

— Спомням си, че когато бях на вашите години — двадесет, нали? — мислех, че целият свят е в краката ми и мога да получа всичко, което пожелая.

Тя се усмихна със странна, замислена и цинична усмивка.

— Е, добре, аз успях!

После бързо добави:

— Послушайте съвета ми и отведете съпруга си далеч оттук, преди да е станало твърде късно.

После се обърна, прекоси бързо коридора и изчезна.

Корина я проследи с поглед, смръщила леко вежди. „Бедната жена! — помисли тя. — Колко е нещастна!“ И затвори тихо вратата.

Тази нощ Брус се върна едва в един часа. Тя беше изпратила да му съобщят в Уайтхол, че не се чувства достатъчно добре и няма да дойде, но го молеше да не променя плановете си. Горещо се беше надявала, че той все пак ще се върне, но това не стана. Тя лежеше в леглото, без да може да заспи, и когато той влезе, се престори, че чете последната пиеса на Джон Драйдън.

Брус не влезе направо в спалнята, а мина, както винаги, през детската стая. Наострила уши, Корина чу стъпките му и вратата, която се затвори тихо зад него. Тогава изведнъж разбра, че малкият Брус е син на херцогинята. Учудваше се как не беше разбрала по-рано. Ето защо причината бе, че той не й беше казвал за първата лейди Карлтън. Ето защо малкото момче беше така нетърпеливо да се върне в Англия и защо изглеждаха толкова близки. Винаги беше чувствала особената близост между Брус и херцогинята, която не може да се дължи на обикновена любовна връзка.

Все още беше замаяна от удара, когато той влезе в стаята учуден, че я намира будна. Усмихна й се и се приближи да я целуне. Когато се наведе над нея, Корина взе памфлета от Рочестър и му го подаде. Брус се спря и очите му се присвиха. После взе листа, изправи се, без да целуне жена си, и бързо го погледна. Стана ясно, че вече го е чел. После го смачка и хвърли на земята.

Останаха дълго време загледани един в друг. Накрая той каза:

— Съжалявам, че си го узнала по този начин, Корина. Отдавна трябваше да ти го кажа.

Изглеждаше сериозен и смутен, а не лекомислен и весел, както тя очакваше. Въпреки това не проявяваше нито срам, нито стеснение, нито каквото и да било съжаление, освен чувството, че й причинява мъка. Тя се взря в него за миг с отворена на коленете си книга и с лице, наполовина осветено от пламъка на свещта.

— Тя е майка на Брус, нали?

— Да! Никога нямаше да измисля тази груба лъжа, но толкова исках да обикнеш момчето, че се страхувах да не ти причиня болка, ако узнаеш истината. Какви са чувствата ти към него сега?

Корина едва се усмихна.

— Обичам го както преди. Обичам и двама ви както преди.

Гласът й беше кротък, нежен и женствен като ухание на люляк.

Той седна на леглото срещу нея.

— Откога знаеш?

— Не знам. Сега ми се струва, че съм го знаела винаги. В началото се мъчех да се убедя, че е само флирт и е смешно да те ревнувам. Но другите жени ми направиха известни намеци. Наблюдавах и двама ви. Видях ви в Ню Иксчейндж. Но защо да говорим за това? Знам го от седмици!

Той остана за миг безмълвен със свъсени вежди и наведен поглед.

— Надявам се, че ще ми повярваш, Корина! Не те доведох в Лондон с такова намерение. Кълна се, не предполагах…

— Не предполагаше, че ще я намериш отново?

— Знаех, че ще я намеря. Но не бях я виждал от две години, бях я забравил… Е, добре, бях забравил толкова много неща!

— Значи я видя за последен път, когато беше тук преди сватбата ни?

— Да. Тя живееше у Алмсбъри.

— Откога я познаваш?

— От около десет години.

— От десет години! О! Но аз съм наистина чужденка за теб!

Той се усмихна, погледна я бегло и се обърна.

— Много ли я обичаш, Брус? — попита най-сетне тя.

— Дали я обичам?

Той свъси вежди, сякаш беше смутен.

— Ако под това разбираш дали имам желание да се оженя за нея — съвсем не! Но в друг смисъл да. Мисля, че да. Това е нещо, което не мога да обясня, нещо, което съществува между нас от първия ден, когато я видях. Тя е… за да бъда напълно искрен… тя е жена, която всеки мъж би искал да има за любовница, но никога за съпруга!

— Но какво изпитваш сега, когато я видя отново и не можеш да се откажеш от нея? Може би съжаляваш, че си се оженил за мен?

Брус вдигна бързо очи и тя почувства внезапно, че ръцете му я обгръщат, а устните му докосват челото й.

— О, господи, Корина! Нима това си мислиш? Разбира се, че не съжалявам! Ти си единствената жена на света, за която съм искал да се оженя. Повярвай ми, скъпа! Никога не съм искал да ти причинявам мъка. Обичам те, Корина! Обичам те повече от всичко на света!

Тя се притисна към него и се почувства отново щастлива и сигурна. Всички страхове и безпокойства от последните седмици изчезнаха. „Той ме обича и не иска да ме остави! Няма да го изгубя.“ Всичко друго беше без значение. Животът й бе така погълнат от него, че беше готова да приеме всичко, което той би пожелал да й даде. В края на краищата тя беше негова жена — титла, която херцогиня Рейвънспър никога не би могла да получи, защото тя не можеше дори да признае сина, който й беше дал.

Най-сетне, с глава все още облегната на рамото му, Корина проговори:

— Прав беше, Брус, когато каза, че принадлежа на свят, съвсем различен от този тук. Не съм част от него. Мисля, че нито една дворцова дама не би посмяла да признае, че е засегната, ако мъжът й е влюбен в друга. Но аз го признавам и не се срамувам от това!

Тя отметна глава назад и го погледна.

— О, мой мили! Да, това ме засяга!

Зелените очи на Брус я наблюдаваха нежно. Той се усмихна, сякаш молеше за извинение, и докосна с устни лъскавите й коси.

— Каква полза да ти кажа, че съжалявам за мъката, която ти причиних. Така е. Но ако прочетеш още някой памфлет или чуеш други клюки, вярвай ми, Корина, че това ще бъдат лъжи!

LXIII

В Хайд парк имаше хубав, малък павилион, разположен близо до едно езерце. Цялото общество обичаше да идва тук, за да изпие нещо освежително през лятото или чаша горещо вино в студените дни. Коледа наближаваше и при все че времето беше твърде лошо, многобройни позлатени каляски чакаха вън, в сиво-пурпурния здрач.

В залата, облицована с дъбова ламперия, гореше голям огън. С наметка и качулка от яркочервено кадифе обшита с хермелин, като държеше чаша в едната ръка, а в другата маншона си, Амбър стоеше край камината и разговаряше с полковник Хамилтън, граф д’Аран и Джордж Итъридж.

Тя говореше оживено, но очите й не се отделяха от вратата и не пропускаше нито един от тези, които влизат или излизат. Най-сетне се появи тъжната и руса госпожа Мидълтън, следвана от лорд Алмсбъри. Амбър не се поколеба нито за миг. Като се извини пред тримата господа, тя се запъти право към новодошлите и кимна леко с глава на Мидълтън.

— Алмсбъри, трябва да ви говоря! Търсих ви навсякъде!

Графът се поклони пред лейди Мидълтън.

— Бихте ли ме извинили за миг, госпожо?

Джейн се ядоса:

— О, господине! По-скоро аз трябва да ви се извиня! Виждам полковник Хамилтън, който ми прави знак, а сега си спомням, че сутринта ме помоли да се срещнем тук. Бях забравила, честна дума!

И като махна грациозно с облечената си в ръкавица ръка, тя си тръгна, без дори да хвърли поглед към Амбър, която като че ли въобще не беше забелязала присъствието й.

— Елате! Не искам всички да ни чуят.

Те прекосиха залата и се оттеглиха в едно спокойно ъгълче близо до прозореца.

— Кажете ми какво става? — попита тя направо. — Ето вече петнадесет дни, откак не съм го виждала насаме. Пиша му, но напразно! Заговарям го в салона, но той се отнася с мен като с чужд човек. Моля го да дойде да ме види — не идва! Кажете ми какво се е случило, Алмсбъри! Ще полудея!

Алмсбъри въздъхна:

— Лейди Каслмейн е показала на жена му сатирата, която Рочестър е написал за вас…

— О, зная! — викна презрително Амбър. — Но защо той се отнася така към мене?

— Заради това!

Тя се взря в него.

— Не ви вярвам!

И двамата замълчаха, като дълго време се гледаха, и после Амбър каза:

— Но това не може да бъде единствената причина. Защото жена му била разбрала! Трябва да има и нещо друго!

— Няма!

— Как да повярвам, Джон Рандолф, че той се отнася с мен така само защото жена му иска това от него?

— Не е искала. Той сам е решил. По-добре е да ви кажа истината, Амбър. Той вече не възнамерява да се среща с вас насаме.

— Той ли ви го каза?

Гласът й беше само шепот.

— Да! Решил е твърдо.

Амбър беше поразена. Сложи чашата си върху широката дъска на прозореца и втренчи очи в голите клони на дърветата. После отново го погледна.

— Знаете ли къде е той?

— Не!

Тя притвори наполовина очи.

— Лъжете! Знаете! И ще ми кажете. О, Алмсбъри, моля ви, кажете ми! Знаете колко го обичам! Само да мога да го видя и да поговоря с него… Ще го накарам да разбере колко е смешно всичко това. Моля ви, Алмсбъри, моля ви се! Скоро той ще замине и може би никога вече няма да го видя. Трябва да го видя, докато е още тук!

Той се колеба дълго и най-сетне й направи знак с глава:

— Елате!

Когато минаха покрай Джейн Мидълтън, той се спря да й каже нещо, но тя разтърси буклите си и му обърна гръб. Алмсбъри вдигна рамене.

Денят бе студен, калта беше станала корава и хлъзгава, покрита с тънка кора от лед. Двамата се настаниха в огромната позлатена каляска на Амбър, теглена от осем кафяви коня с вплетени златисти и зелени панделки в опашките и гривите. Кочияшът и осем лакеи носеха нейните ливреи от изумруденозелено кадифе. Друг лакей, облечен целият в бяло, с бяла пръчка с един портокал на върха, тичаше пред каляската, за да известява за приближаването й. Отвътре каляската беше тапицирана с изумруденозелено кадифе, украсено със златни ресни.

Алмсбъри даде нарежданията си на кочияша и седна до Амбър.

— Той е при книжаря си, в Аве Мария лейн. Купува книги.

Той огледа наоколо и подсвирна:

— Господи! Кога сте купили тази кола?

— Миналата година. Вие сте я виждали вече.

Тя отговори кратко, без да му обръща внимание, потънала в мислите си, като се питаше какво ще каже на Брус и как ще го убеди, че се лъже. Минаха няколко минути, преди Алмсбъри да заговори отново.

— Никога ли не сте съжалявали? — попита той.

— За какво да съжалявам?

— Че сте напуснали провинцията и сте дошли да живеете в Лондон?

— Защо? Вижте какво станах!

— Но помислете как сте го постигнали! До високите места се стига само по стръмни стълби, казва поговорката. Знаете ли я?

— Не!

— А вие сте се изкачвали по много стръмна стълба, нали?

— И какво толкова? Да, трябваше да върша неща, които не ми харесваха, но всичко това е вече минало и аз се намирам точно там, където искам да бъда. Станах нещо, Алмсбъри! Какво щях да представлявам сега, ако бях останала в Меригрийн и се бях омъжила за някой прост чифликчия, за да отглеждам децата му и да готвя? Жена на чифликчия като толкова други и никой нямаше дори да знае, че съществувам. Докато сега погледнете ме! Аз съм богата херцогиня и някой ден синът ми ще бъде херцог… Да съжалявам? — заключи тя с присмехулен тон. — За бога, Алмсбъри!

Той се усмихна.

— Амбър, съкровище мое, обожавам ви, но вие сте една малка, пресметлива авантюристка без принципи.

— Е — отвърна Амбър, — то е, защото започнах от нищо!

— Бяхте красива и привлекателна.

— Тези качества не липсват и на други жени, но те не са херцогини, уверявам ви!

— Вярно е, скъпа! Разликата е там, че вие бяхте готова да си послужите с тези качества и да получите каквото желаете, без да се тревожите твърде много какво би могло да ви се случи по пътя.

— Господи! — прекъсна го нетърпеливо тя. — Днес сте много злъчен!

Тя се наведе рязко напред и извика на кочияша:

— По-бързо!

Когато най-сетне пристигнаха, Алмсбъри я заведе в малко дворче, заобиколено от нови тухлени сгради, и посочи една фирма:

— Трябва да е в „Три библии и три шишета мастило“.

Твърде развълнувана, за да му благодари, тя вдигна полите си и изтича в двора.

Навън вече се беше мръкнало и магазинчето бе едва осветено. Усещаше се миризма на прах, мастило, кожа и кипяща лой.

Амбър хвърли поглед наоколо и се готвеше да влезе по-навътре, когато насреща й се зададе един усмихнат старец и я попита какво желае. Много тихо, за да не бъде чута от Брус, тя запита:

— Тук ли е лорд Карлтън?

— Да, госпожо.

Тя сложи пръст на устните си.

— Той ме чака!

И като бръкна в маншона си, тя извади една гвинея и я пъхна в ръката на стареца.

— Не искаме да ни безпокоят!

Книжарят се поклони, хвърли бегъл поглед върху монетата и се усмихна.

— Разбира се, госпожо, разбира се!

Чувстваше се поласкан, че е съучастник в срещата на негово благородие с тази хубава жена.

Тя отиде до вратата, отвори я, влезе вътре и затвори тихо. С шапка и палто, Брус разглеждаше някакъв ръкопис и беше обърнат с гръб към нея. Амбър спря и се облегна на вратата, защото сърцето й биеше лудо и се чувстваше на края на силите си. Почти се страхуваше от онова, което той щеше да каже или да направи, като я види.

Без да се обърне, Брус заяви:

— Как намерихте този ръкопис от Карю?

Като не получи отговор, той обърна глава и я видя. Амбър се усмихна срамежливо и направи малък реверанс.

— Добър ден, милорд!

— Е, добре!

Брус захвърли ръкописа на масата, зад него.

— Никога не съм предполагал, че сте библиофил.

Притваряйки наполовина очи, той рече:

— По дяволите! Как се озовахте тук?

Тя изтича към него.

— Трябваше да ви видя, Брус! Моля ви, не ми се сърдете! Кажете ми какво се е случило? Защо ме избягвате?

Той сви леко вежди, но не отмести поглед.

— Не знаех как да се измъкна без разправии.

— Без разправии! Чувала съм да казвате това най-малко сто пъти! Вие, чийто живот е протекъл в сражения!

Той се усмихна.

— Но не срещу жени.

— О, не съм дошла да се разправяме, Брус, обещавам ви! Но трябва да ми кажете какво се е случило! Един ден идвате да ме видите и ние сме щастливи заедно, а на другия ден почти не ми говорите. Защо?

Тя протегна умоляващо ръце.

— Знаете го, Амбър. Безполезно е да се преструвате.

— Алмсбъри ми каза, но не исках да му вярвам. И все още не мога да му повярвам! Да оставите жена си да ви води за носа!

Той седна на масата и подпря крак на един стол.

— Корина не е от онези жени, които водят мъжа си за носа. Взех това решение сам и не вярвам, че мога да ви обясня причината.

— И защо? — попита тя обидено. — Уверявам ви, че съм способна да ви разбера. О, трябва да ми го кажете, Брус! Трябва да зная. Имам това право!

Той въздъхна дълбоко.

— Добре! Мисля, чули сте, че Каслмейн е показала памфлета на Корина — но тя твърди, че е знаела за вас от дълго време. През последните седмици е страдала много повече, отколкото можем да си представим. За нас прелюбодеянието не е голям грях, но за нея е така. Тя е невинна и ме обича. Не искам да й причинявам по-голяма мъка от тази, която вече й причиних.

— Ами аз! — викна Амбър. — И аз ви обичам не по-малко от нея! Боже мой! Струва ми се, че и аз зная какво значи страдание! Освен ако ви е безразлично, че причинявате страдание и на мене?

— Разбира се, че не, Амбър. Но има разлика.

— Каква?

— Корина е моя жена и ние ще прекараме заедно остатъка от живота си. След няколко месеца ще напусна Англия и никога вече няма да се върна тук. Свърших с пътешествията. Вашият живот е тук, а моят в Америка. Когато си за мина този път, ние вече никога няма да се видим.

— Никога вече няма да се видим?

Кафявите, осеяни със златисти точици, очи го гледаха втренчено, полуотворените устни шепнеха:

— Никога…

Само преди час тя бе казала тези думи на Алмсбъри, но изречени сега от Брус, те й прозвучаха съвсем различно. Изведнъж Амбър осъзна истинското им значение.

— Никога, Брус! О, мой мили, не можете да сторите това! Имам такава нужда от вас, толкова ви обичам! Ако остатъкът от вашия живот й принадлежи, можете поне сега да ми дадете малко от него. Тя не ще го узнае и тогава то няма да й причини мъка. Не можете да живеете в Лондон още шест месеца и никога да не ме виждате. Ще умра. О, Брус! Не можете! Не можете!

Тя се хвърли върху него, удряше го кротко с юмруците си и заплака тихо, отчаяно и жално.

Той остана дълго с отпуснати ръце, без да се докосне до нея. Най-сетне я притегли към себе си и устните му се впиха в нейните с гневна страст.

— О, малка уличнице! — прошепна той. — Някой ден ще ви забравя… някой ден…

Той нае апартамент в една мебелирана къща на Мегнай Ярд на около миля от двореца, в старата част на града, която беше пощадена от огъня. Там имаше две големи, хубаво обзаведени стаи в разкошния и тежък стил на миналото столетие.

Срещаха се два или три пъти седмично, обикновено следобед, но понякога и вечер. Амбър бе обещала, че Корина не ще узнае никога каквото и да било, и взимаше всички предпазни мерки, за да не се издаде. Когато се срещаха следобед, тя напускаше Уайтхол в собствените си дрехи и с колата си. Отиваше в една кръчма, преобличаше се и изпращаше Нан, облечена в нейната рокля и с маска на лицето, през голямата врата, докато самата се измъкваше през друг изход. Вечер наемаше лодка или фиакър и тогава я придружаваше Големия Джон.

Стараеше се много повече, отколкото бе необходимо, защото това я забавляваше.

Един ден пристигаше с черна перука, с рокля до под коленете, със запретнати ръкави, завита в черен шал, за да се пази от студа, и с малка кошница сухи цветя.

Друг път се превръщаше в благонравна буржоазка със строга черна рокля, бяла якичка и малка шапчица на главата. Но този костюм не й харесваше и тя го захвърли в едно чекмедже, за да облече нещо по-весело. След това се преобличаше като момче с прилепнало кадифено елече и кълчищна перука и скиташе из улиците със сабя на хълбока, нахлупила шапка над очи и с къса кадифена пелерина, преметната през рамо.

Тези маскировки забавляваха и двамата. Той се смееше, като я гледаше и слушаше как подражава на тези, които въплътяваше.

Тя играеше твърде добре тези роли, защото никой не я разкри, при все че срещаше понякога познати хора. Един ден банда богати безделници се опитаха да я завлекат в една кръчма. Друг път едва успя да се скрие от краля, който се разхождаше край реката заедно с Бъкингам и Арлингтън. Тримата мъже се обърнаха да изгледат маскираната дама, която се качваше в лодката, повдигайки полите си, а един от тях й подсвирна: сигурно беше кралят или херцогът, защото Арлингтън никога не би подсвирнал така.

Брус довеждаше понякога сина им, а от време на време Амбър вземаше със себе си Сюзън. Веселяха се, вечеряха заедно и често викаха някой уличен музикант, докато се хранеха. За децата това бяха вълнуващи преживявания. Брус обясни на малкото момче, доколкото му беше възможно, защо не бива да говори на Корина за тези срещи. Нямаше опасност Сюзън да ги издаде с някоя невинна забележка, защото тя не виждаше никого, който би могъл да се интересува от това, с изключение на краля. А Чарлс не беше човек, който би се месил в сантименталните истории на своята любовница.

В началото на март Амбър се настани в новото си жилище Рейвънспър Хаус, макар че то не беше напълно привършено. Тухлите бяха ярки на цвят, защото лондонският пушек още не ги беше замърсил. Тревата по моравите едва поникнала, липите присадени, кестените и кленовете още много млади. Живите плетове от тис и рози бяха твърде малки, за да бъдат подстригани. Въпреки това къщата беше голяма и хубава и Амбър се гордееше с нея.

Един ден тя разведе Брус навсякъде и му показа банята — една от малкото в Лондон, — облицована в черен мрамор, със зелени копринени завеси, позлатени столове и толкова голяма вана, че човек можеше да плува в нея. Тя отбеляза с гордост, че всички принадлежности в къщата са от сребро, като се започне от нощното гърне и се свърши с ножчетата за подрязване на свещи. Обясни му, че огледалата — те бяха неколкостотин, всички в сребърни рамки — са донесени контрабандно от Венеция, и му показа приказната си колекция златни и сребърни блюда, наредени, както го изискваше обичаят, върху няколко големи бюфета в трапезарията.

— Какво ще кажете?

Гласът й звънтеше, очите й блестяха тържествуващо.

— Обзалагам се, че в Америка нямате такова нещо!

— Не! — призна той. — Нямаме такива неща.

— И никога няма да ги имате.

Той вдигна рамене, но не й възрази. След миг за голяма нейна изненада попита:

— Вие сте много богата, нали?

— Да, много! Мога да си позволявам всичко.

Тя не поясни, че си позволяваше всичко, но на кредит.

— Следите ли вашите влогове? Нюболд ми каза, че ви убеждава с мъка да му поверите малко пари, с които да работи. Не мислите ли, че ще бъде разумно да отделите настрана известна сума — поне две или три хиляди лири, които да не пипате?

Думите му я изненадаха и тя отвърна с неприязън:

— Защо? Нямам никакви причини за безпокойства. Уверявам ви, че имам повече пари, отколкото искам.

— Но вие няма да бъдете винаги млада, мила моя.

Тя го погледна с ужас и гняв. Макар че минаващите години я изпълваха с ужас и двадесет и шестият й рожден ден наближаваше, тя никога не беше помислила, че той може да си даде сметка за остаряването й. Според нея за Брус Карлтън тя никога нямаше да бъде повече от шестнадесет години. За това по време на пътуването остана смълчана и замислена и щом се върна в двореца, се втурна към огледалото.

Няколко минути Амбър безпощадно изучаваше цвета на косите и зъбите си и накрая се убеди, че въобще не е започнала да вехне. Цветът на кожата й беше все така нежен и чист, косите гъсти и лъскави, лицето все така красиво, както при първите им срещи в Меригрийн. Въпреки това имаше някаква промяна, която тя съзнаваше неясно.

Тогава лицето й бе недокоснато от ярки преживявания, сега носеше белезите на едно богато, пълно и бурно съществуване. Погледът й притежаваше същата пламенност и същата страст, може би дори подсилени. Каквито и да бяха изминалите години, те не бяха подкопали нейната вяра и не бяха намалили ентусиазма й. У нея имаше нещо неразрушимо.

Амбър остави огледалото, прекоси бързо стаята и започна да се преоблича за вечеря. Но мисълта, че някой ден ще остарее и красотата й — безупречна сега — ще бъде разрушена, не напускаше ума й. Можеше да я отблъсква колкото си иска, тая мисъл се прокрадваше като лукав и неумолим враг в нейното щастие.

Първото празненство, което Амбър устрои в Рейвънспър Хаус, й струваше близо пет хиляди лири. Тя покани неколкостотин гости и всички дойдоха, наред с други, които не бяха поканени, но се вмъкваха въпреки пазачите, натоварени да бдят.

Ястията бяха прекрасни, поднасяни от млади, хубави, облечени в ливреи лакеи. Имаше шампанско и бургундско в големи сребърни кани и въпреки присъствието на Негово величество няколко благородници попрекалиха с пиенето. Къщата кънтеше от музика, викове и смях. Докато едни от гостите танцуваха, други се трупаха около масите за игра или се събираха възбудени около чифт търкулнати зарове.

Крал Чарлс и кралица Катерина бяха тук, както и най-видните куртизанки. Джейкъб Хол и Мол Дейвис имаха изпълнения, а в по-тесен кръг се представиха големите танцьорки на госпожа Бенет. Но гвоздеят на вечерята беше появата на една млада личност, която привличаше от няколко месеца вниманието на града и развличаше двора, като имитираше лейди Каслмейн. Тя се появи късно с рокля, която беше точно копие от тоалета на Барбара. Амбър беше подкупила една от камериерките на графинята и бе склонила госпожа Рувиер да възпроизведе точно роклята. Разгневена и обидена, Барбара се обърна към краля, настоявайки оскърблението да бъде наказано или поне тази личност да бъде изгонена. Но шегата развесели Чарлс и той отказа да се намеси.

Барбара Палмър, лорд и лейди Карлтън и някои други лица напуснаха рано, ала всички други останаха.

В три часа сутринта поднесоха богата закуска, а в шест часа последните гости започнаха да се бият с възглавници. Много възбудени, двама млади красавци извадиха сабите и може би щяха да се бият — крал Чарлс вече си беше отишъл, — но Амбър се намеси, а техните приятели ги придружиха до Мерилебън Фийлдс, за да разрешат спора. Най-сетне изморена, но щастлива, Амбър се качи да си легне в своята просторна спалня в зелено, златно и черно.

Всички бяха на мнение, че от месеци насам не е имало толкова сполучлива вечер.

LXІV

Отначало Амбър беше напълно доволна, че се среща тайно с Брус. След като за малко не го изгуби, тя му беше признателна и за откраднатите часове, и бе решила да се наслаждава на всеки миг, който прекарваха заедно. Защото сега беше убедена, че той вече никога няма да се върне, и виждаше как времето минава — дни, после седмици и месеци. А с тях си отиваше и животът й.

Но постепенно започна да я обзема негодувание. Тогава, когато й го каза, тя бе повярвала, че той никога вече няма да я погледне, ако Корина ги открие. Ала след като веднъж беше нарушил обещанието си, защо да не го направи пак? Никога, от десет години насам той не бе изглеждал толкова влюбен в нея. На Амбър обаче не й минаваше през ум, че именно нейното поведение е станало причина за тази подновена нежност. Досега тя никога не бе показвала такова разположение на духа, без оплаквания и без изисквания. Така, малко по-малко Амбър започна да се убеждава, че той никога няма да се откаже от нея, каквото и да стане. Затова се почувства и недоволна от съдбата си.

„Какво съм аз за него? — горчиво се питаше тя. — Нещо средно между любовница и съпруга, ни риба, ни рак. Предпочитам да ме окачат на бесилката, ако той продължава да се отнася към мене по този начин. Ще го накарам да разбере, че вече не съм проста племенница на един чифликчия. Аз съм херцогиня Рейвънспър, видна дама. Не искам да се отнася с мен като с уличница, която посещава тайно и никога не споменава името й в обществото.“

Но когато се опита за първи път да даде израз на недоволството си, отговорът беше категоричен:

— Вие организирахте нещата така, Амбър, не аз. Ако не ви се харесва, кажете, и ние веднага ще престанем да се виждаме.

Изражението на очите му я накара да млъкне поне за известно време.

Но тя все се надяваше, че ще получи онова, което желаеше, и ставаше все по-дръзка и невъздържана. Към средата на май търпението й се изчерпа. И когато веднъж отиваше да го види скрита в една кола, гневът и не познаваше вече граници. Корина очакваше бебето си през следващия месец, така те имаха пред себе си повече от шест или седем седмици.

Амбър беше облечена като млада селянка, дошла от Найтсбридж, Излингтън или Челси, да продаде плодовете и зеленчуците си. От сантименталност беше избрала костюм, подобен на онзи, който бе носила някога на панаира в Хийтстоун. Той се състоеше от зелена вълнена пола, повдигната над фуста с червени и бели райета, черен, много прилепнал корсаж и бяла блуза с дълги ръкави. Краката й бяха боси, носеше хубави черни обувки и голяма сламена шапка сложена много назад. С разпуснатите си коси и без грим Амбър приличаше много на девойката отпреди десет години.

Тя го забеляза веднага, само на няколко крачки от себе си. Купуваше кошница с първите червени череши, а едно дрипаво хлапе го дърпаше за палтото и просеше милостиня. Брус не се обличаше като нея и носеше обикновените си, скромни и добре скроени дрехи. Раздразнителното изражение изчезна от лицето на Амбър, щом го видя. Наведе се от вратичката и извика:

— Хей, насам!

Неколцина мъже се обърнаха с усмивка, да не би да вика тях. Тя им направи дръзка гримаса, Брус плати на старата търговка, хвърли една монета на малкия просяк и се качи в колата. Подаде й кошничката с черешите и седна веднага, понеже колата тръгна изведнъж. След това я изгледа от главата до петите с нескрито възхищение.

— Ти си все същата хубава, млада селянка, както в деня, когато те срещнах!

— Наистина ли?

Амбър потръпна под неговия поглед, взе си череши и му подаде една шепа.

— Вече изминаха десет години, Брус. Десет години от онзи ден в Меригрийн. Не мога да повярвам. А ти?

— За теб тези години трябва да се смятат двойно.

— Защо? — Очите й се разшириха и тя се обърна живо към него: — Толкова ли по-възрастна изглеждам?

— Разбира се, не, мила. На колко си години впрочем? Двадесет и шест?

— Да. Изглеждам ли на толкова?

В безпокойството й имаше нещо патетично.

Той се засмя.

— Двадесет и шест години! Господи! Каква солидна възраст! А знаете ли аз на колко съм? Тридесет и девет години. Представяш ли си как ходя без бастун?

Амбър направи гримаса, като продължаваше да си подбира череши.

— За мъжете е друго.

— Само защото жените твърдят това.

Но тя предпочете да мине към по-приятна тема.

— Надявам се, че ще хапнем. Не съм закусвала. Госпожа Рувиер ми пробва новата рокля за рождения ден на Негово величество.

В двора съществуваше традиция да се обличат в разкошни тоалети за това събитие.

— О, само да я видите!

Изразът й показваше, че гледката ще бъде смайваща.

Той се усмихна.

— Зная, не ми казвай нищо. Ще бъде прозрачна от кръста надолу.

— Мълчи, чудовище такова! Съвсем не. Роклята е изискана, като тоалетите на Корина, уверявам те.

Но, както винаги, Амбър разбра, че е направила грешка, споменавайки жена му. Лицето му помръкна, усмивката изчезна и двамата замълчаха.

Седнала до него, разтърсвана от колата върху коравата скамейка, Амбър се питаше за какво ли мисли той. Раздразнението отново я обзе, но като го погледна скришом, видя красивия му профил, нервната игра на мускулите под гладката бронзова кожа и закопня… да го докосне, да му каже колко го обича… дълбоко, безнадеждно, завинаги. В този момент обаче колата влезе в двора на къщата и той скочи бързо на земята, за да й подаде ръка.

Брус беше поръчал същински обед, който ги очакваше. Малката маса край камината бе застлана с покривка от тежка бяла дамаска, а върху нея бяха наредени чинии, салфетки, свещник със седем разклонения и много красиви италиански блюда от ковано сребро. Имаше ягоди със сметана, шаран на скара, уловен същата сутрин в реката, топли соленки, поръсени с кимион, и великолепен ябълков пай, покрит с желе. Имаше и кана с горещо кафе.

— О — възкликна Амбър очаровано, забравила, че едва не бяха се скарали, — всичко, което обичам!

Тя се обърна щастлива към него и го прегърна.

— Ти никога не забравяш моите пристрастия, скъпи!

Наистина, безброй пъти той я беше изненадвал с подаръци, понякога много ценни, друг път просто дреболии. Достатъчно беше нещо да му се стори красиво и интересно или да си помисли, че тя ще се зарадва — и го купуваше — прекрасен зелено-златист плат, великолепно украшение или малка лукава маймунка.

Амбър захвърли шапката си на стола, отпусна малко корсажа си, за да се чувства по-удобно, и двамата седнаха на трапезата. Щастливи, доволни от вкусните ястия, двамата бъбреха и се смееха забравили целия свят.

Пристигнали малко след два часа, мислеха, че им предстои цял един дълъг следобед. Но слънцето постепенно беше обиколило стаята и изчезна напълно, като ги остави в прохлада и полумрак. Вечерта все още не бе настанила и беше рано, за да се запалят свещите. Амбър стана от леглото, където имаше куп черупки от лешници, и отиде до прозореца.

Беше полуоблечена, боса, само по блуза и фуста. В панталони и риза, легнал и подпрян на лакът, Брус я наблюдаваше и чупеше един лешник с дясната си ръка.

Тя се наведе малко напред и се загледа към реката, набраздена от лодки и цялата искряща с меден блясък от лъчите на залязващото слънце.

— О, Брус, нощта ще бъде прекрасна. Ще бъде чудесно, ако наемем лодка и се отправим по Темза нагоре до някоя странноприемница, а утре сутринта да се върнем с коне.

— Да, ще бъде — съгласи се той.

— Хайде, тогава!

— Знаеш, че не можем.

— Защо?

Тя го предизвикваше с очи и с глас. Но той я погледна така, сякаш въпросът й беше съвсем излишен. За миг и двамата замълчаха.

— Не смееш! — каза обезсърчено тя.

Изведнъж раздразнението, болката и гневът от нейната оскърбена гордост и прикриваната месеци наред любов се надигнаха. Тя седна на разхвърляното легло, твърдо решила да каже веднъж завинаги какво мисли.

— О, Брус, защо? Сигурно би могъл да намериш някакво извинение пред нея. Тя ще повярва на всичко, което й кажеш. Моля те! Скоро ще заминете!

— Не мога, Амбър, знаеш добре. Освен това време е да си вървим.

Той стана.

— Естествено! — викна гневно тя. — Щом заговоря за нещо, което ти е неприятно, става време да си вървим!

Устните й потръпваха, а в думите й звучеше горчива ирония.

— Е, добре! Този път ще ме изслушаш! О, бедната Корина! Ами аз!

Гласът й беше груб и раздразнен и тя се удряше по гърдите.

— Аз нищо ли не знача за теб?

Брус свъси вежди с отегчен вид и стана.

— Съжалявам, Амбър, но това беше твоя идея, нали?

Тя скочи от мястото си и се изправи пред него.

— О, ти и твоята проклета потайност! Гледай ти! Няма да се намери мъж в Лондон, който глези така много жена си. Смешно е!

Той взе дрехата си, облече я и я закопча.

— Ще направиш по-добре, да се облечеш!

Говореше рязко, с почти стисната челюст и изразът на лицето му я накара да изпадне в още по-голяма ярост.

— Чуй ме, Брус Карлтън! Сигурно си въобразяваш, че ми оказваш голямо благоволение като спиш с мен. Някога може би, но сега вече аз не съм малка селянка, чуваш ли? Аз съм херцогиня Рейвънспър, представлявам нещо и не желая повече да бъда влачена във фиакри и приемана в мебелирани къщи. Няма да позволя! Разбираш ли?

Той взе връзката си и се обърна към огледалото, за да я върже.

— Много добре. Заедно ли ще излезем?

— Не! Защо?

Тя стоеше с разкрачени крака, с ръце на хълбоците и го гледаше предизвикателно.

След като върза връзката си, той сложи перуката си, взе шапката си и тръгна към вратата, а Амбър го следеше с очи, изпълнени с нарастващо безпокойство. Какво щеше да прави? Тя се втурна бързо подире му и го настигна на вратата в момента, когато Брус слагаше ръката си върху дръжката. Обръщайки се, той я изгледа мълчаливо.

— Довиждане!

Очите й го питаха умолително:

— Кога ще те видя пак?

Тя зададе този въпрос с кротък и тревожен глас.

— Мисля, че в Уайтхол.

— Говоря за тук.

— Никога вече. Тези тайни срещи не ти харесват, а аз не мога да допусна други. По този начин въпросът е разрешен.

Амбър го гледаше ужасена, невярваща и после изведнъж гневът й избухна.

— Върви по дяволите! — изрева тя. — И аз мога да живея самостоятелно! Върви си! Надявам се никога вече да не те видя! Излез! Излез!

Гласът й звучеше все по-истерично и тя вдигна юмруци срещу него.

Той отвори бързо вратата и излезе, като я тръшна подире си. Амбър се хвърли върху нея, ридаейки отчаяно. Чу го, че слизаше по стълбите — шумът от стъпките му се отдалечаваше, ставаше все по-слаб и накрая съвсем изчезна. Остана само далечният звук на цигулка, която свиреше някъде из къщата. Амбър се втурна към прозореца и се наведе навън. Нощта беше почти настъпила, но точно в този момент някой минаваше през двора с фенер в ръка. Стори й се, че го вижда как пресича бързо.

— Брус!

Апартаментът им беше на третия етаж и той може би не я чу. Миг по-късно беше изчезнал в улицата.

LXV

Амбър не го видя цели шест дни. В началото се бе надявала, че ще го върне при себе си, но не би! Писа му, за да му каже, че е готова да приеме извиненията му. Той й отговори, че няма никакво желание да се извинява и предпочита да остави нещата непроменени. Това я изплаши, но все пак не искаше да повярва, че всичките тези бурни години и дълбокото чувство, което ги беше свързвало, са свършили така глупаво и безсмислено заради една разпра, която би могла да се избегне лесно.

Тя го търсеше навсякъде където ходеше.

Около седмица след тяхното скарване Амбър отиде на една публична разпродажба в Индийската къща на Португал стрийт в Клемънтс лейн, която гледаше към Стренд. Към къщата имаше и няколко магазина, чиято постоянна клиентела беше от средите на богаташите. Този ден всички съседни улици бяха заприщени от големите позлатени каляски на аристокрацията и от тълпата на техните прислужници.

Малката зала беше пълна със знатни дами, с кученца върху коленете, с техните негри и камериерки. Виждаха се и неколцина галантни господа.

Продажбата беше започнала преди повече от един час, когато пристигна херцогиня Рейвънспър. Влизането й беше театрално, извършено с онази склонност към паради и показност, която прилягаше повече на актриса, отколкото на знатна дама. Както винаги, тя бе великолепно облечена. Роклята й беше от някакъв златист плат. Наметната беше с кадифена изумруденозелена и поръбена със зибелин пелерина, а маншонът й, направен от същата кожа, беше осеян с изумруди. Малкият негър, който държеше шлейфа й, беше облечен в ливрея от изумруденозелено кадифе и носеше на главата си златист тюрбан.

Амбър беше доволна от интереса, който предизвика, колкото и зложелателен да бе той, защото според нея само завистта и ревността можеха да привлекат погледа на една съперница. Женската завист за нея беше почти толкова ценна, колкото и възхищението на мъжа. Някой побърза да й поднесе стол до госпожа Мидълтън, чието лице се помрачи и доби неспокойното и недоволно изражение на една хубава жена, поставена наред с друга, с много по-голяма красота.

Амбър погълна с един поглед тоалета на Мидълтън — прекалено скъп за скромните доходи на нейния съпруг, перлите, които бяха й подарени от един любовник, обиците, дадени й от друг, роклята, която бе обличала по-често, отколкото се смяташе за уместно, и би трябвало да подари на камериерката си още преди няколко седмици.

— Колко сте елегантна, мила моя! — възкликна тя. — Честна дума! И тази рокля! Къде я поръчахте?

— Много любезно от ваша страна, госпожо, но вие ме засенчвате многократно!

— Съвсем не! — възрази Амбър. — Вие сте много скромна и всички господа от двора се надяват, че ще могат да станат ваши слуги.

Но докато говореше, очите й следваха погледа на Мидълтън и тя забеляза изведнъж Корина, седнала на няколко крачки от нея. Беше полуобърната така, че се виждаше само извивката на бузата и черната сянка на дългите й мигли. Широката наметка прикриваше бременността и когато тя се наведе да заговори някого, профилът й се очерта чист и спокоен. Амбър почувства как я обхваща яростна, смъртоносна омраза.

— Говорят — прошепна Мидълтън, — че лорд Карлтън е лудо влюбен в нея. Нищо чудно… такава красавица!

Амбър обмисляше някакъв пренебрежителен отговор, когато чу внезапно последните думи на оценителя:

— … Ако няма друг любител, платът ще бъде отстъпен на лейди Карлтън за шест лири…

Очите му обиколиха залата.

— Има ли друг купувач? Не? Тогава…

— Седем лири!

Гласът на Амбър прозвуча в залата високо, ясно и предизвикателно. Дори сама се учуди. Въобще нямаше никаква нужда от този плат, беше хубав, но изпъстрен с цветове, които никога не носеше и не би приела да носи. Корина беше избрала този плат и го харесваше, но нямаше да го има.

Корина дори не извърна глава, замълча за миг, сякаш беше изненадана и смутена. Оценителят наостри уши, долавяйки, че двете дами са съпернички. Амбър, която очакваше, че Корина ще се примири и ще й остави плата, беше смаяна, когато чу нейния тих, но решителен глас:

— Осем лири!

„Да върви по дяволите — помисли Амбър. — Ще го имам, ако ще да дам и последния си грош!“

Скоро изтичаше времето за наддаване и тогава платът щеше да остане на Корина. Амбър почака оценителят да каже още веднъж, че платът се пада на лейди Карлтън и тогава го прекъсна:

— Двадесет лири!

В залата настъпи тишина, всички се интересуваха от резултата на продажбата, защото любовната връзка на херцогиня Рейвънспър и лорд Карлтън беше добре известна. Всички разбираха горещото й желание да притежава плата и желаеха поражението й. Симпатиите им към Корина не бяха големи, но много повече ненавиждаха Амбър. Бе получила твърде много, беше успяла. Дори протежетата й и онези, които минаваха за нейни приятели, тайно желаеха да я видят сразена. Никое нейно поражение не им се струваше достатъчно.

Корина се поколеба, питайки се дали не е глупаво да се бори с тази жена, която не притежаваше нито изтънченост, нито необходимото възпитание, за да разбере, че и двете се излагат по най-нелеп начин. Далеч от подобни мисли, Амбър беше седнала на стола си, наведена напред, с блеснали очи и ръце, стиснати в маншона.

„Трябва да я победя, трябва“ — мислеше тя. Нищо в живота не й бе изглеждало толкова важно.

Докато Корина се колебаеше, времето за наддаване изтичаше. Амбър дишаше тежко, ноздрите й трепереха, мускулите й бяха изопнати. „Ще спечеля. Спечелих!“

— Петдесет лири! — каза един мъжки глас тъкмо в момента, когато наддаването приключи.

Усмихнат, оценителят взе плата.

— Отстъпен за петдесет лири на лорд Карлтън.

Амбър за миг остана неподвижна, неспособна да мръдне, а всички погледи се насочиха към лорд Карлтън, който си проправяше път през тълпата. Въпреки че тилът й бе неподвижен като ръждясала скоба, Амбър извърна бавно глава и го погледна право в лицето. Зелените му очи срещнаха нейните, той леко се усмихна и продължи пътя си. Тя видя около себе си и много други усмивки, присмехулни и подигравателни лица, които се приближаваха, сливаха и най-сетне започнаха да играят адски танц в главата й.

„О, господи! — помисли си с болка. — Защо постъпи така с мен? Защо?“

Сега лорд Карлтън стоеше до жена си, която се изправяше. Камериерката й беше взела плата и го държеше тържествено в ръцете си. Столовете се разместиха, хората се заблъскаха и Брус и Корина се отправиха към вратата. Залата беше възбудена като кошер, а лъскавите ветрила не можеха да прикрият всички усмивки.

— Господи! — каза една баронеса. — Какво ще стане с нас, ако мъжете започнат да предпочитат съпругите пред любовниците си!

Амбър остана седнала, сякаш прикована от някаква сила на мястото си, без да вижда, с чувството, че трябва да стори нещо, за да не се пръсне от ярост. Лорд и лейди Карлтън си бяха отишли, оценителят приготвяше следващото наддаване, но никой не му обръщаше внимание.

— Какво ще кажете за това? — викна Мидълтън, като затвори ветрилото си и показа всичките си зъби в престорена усмивка. — Нима мъжете не са наистина странни?

С рязко движение Амбър настъпи пръстите на своята съседка. Мидълтън извика от болка и се наведе да разтърка наранения си крак. Хвърли заплашителен поглед на Амбър, но тя се направи, че не го вижда. Пиеше на малки глътки чая си, без дори да поглежда наоколо, защото знаеше, че всички очи са вперени в нея.

По-късно, когато се прибра вкъщи, й стана толкова лошо, че започна да повръща и легна в леглото с желание да умре. Мислеше за самоубийство или поне за някакъв опит за самоубийство, за да го трогне и върне при себе си. Но се боеше, че и така няма да успее. Нещо в израза на очите му, когато беше минал покрай нея, я беше убедило, че всичко е свършено. Знаеше това, но не искаше да го приеме.

„Ще успея, ще успея да си го върна! — мислеше тя. — Зная, че мога! Трябва! Стига само да поговоря с него и да му покажа колко е глупаво всичко това…“

Но той не отговаряше на писмата й. Пратениците й се връщаха с празни ръце. Опита се да го срещне. Обиколи Алмсбъри Хаус, облечена в мъжки дрехи, и чака повече от час под дъжда пред вратата, от която той трябваше да излезе. Но не го видя. Поставила беше навсякъде шпиони, за да бъде осведомена в момента, когато той влезе в двореца. Но Брус не се вестяваше вече в Уайтхол.

Най-сетне му изпрати покана за дуел, единственият безпогрешен начин да го види.

Господине, — пишеше тя, — от няколко месеца вие ме превръщате в рогоносец. Това засяга както честта на семейството ми, така и моята. Затова ви каня да се срещнем, с каквото оръжие желаете, утре, 28 май, в пет часа сутринта в Тотхил Фийлдс, при големите дъбове, които се издигат край реката. Ще ви бъда много задължен, ако запазите в тайна нашата среща и дойдете сам.

Ваш слуга,

Джералд херцог Рейвънспър

Амбър реши, че това писмо има известни шансове за успех, и изпрати Нан при обществения писар да го препише с почерк, подобен на този на Джералд. Брус не познаваше почерка му, но тя не искаше да рискува. Ако и този опит пропаднеше… Не, не можеше да пропадне. Той щеше да дойде. Един благородник никога нямаше да пренебрегне писмена покана за дуел.

Нан възрази:

— Ако съпругът ви искаше да се бие, нямаше да чака досега.

Но Амбър не искаше и да чуе.

— Защо не? Спомнете си колко време беше нужно на граф Шрузбъри, за да предизвика Бъкингам.

Призори на другата сутрин, докато дворецът още спеше, тя се качи на коня си, следвана само от Големия Джон. Носеше костюм за лов от светлозелено кадифе, бродирано със сърма. Голямата мъжка шапка бе украсена с щраусови пера.

При все че не бе мигнала цяла нощ, вълнението не й позволяваше да почувства умора. Те прекосиха Кинг стрийт, малкото мръсно село Уестминстър и се отправиха през полето към големите дъбове. Щом пристигна, Амбър слезе от седлото, а Големия Джон се оттегли заедно с конете. Беше му заповядано да се скрие и да не идва, докато тя не му даде знак.

Развиделяваше се и Амбър остана за миг сама, заобиколена от всичките познати шумове на полето. Мъглата се вдигаше бавно… Тя се засмя нервно и подскочи, когато се огледа наоколо. После се скри бързо зад едно дърво, защото го видя да идва на кон през ливадите.

Не смееше да надзърне от страх да не бъде забелязана, но чуваше шума от копитата и сърцето й заби от безпокойство и радост. Той беше тука, ала какво щеше да направи? Никога не бе имала по-малка вяра в прелъстителната си сила. Чу задъханото дишане на коня и гласа на Брус, който го успокояваше, слизайки от седлото. Амбър остана скрита още няколко минути, опитвайки се да събере смелост. Изгубил търпение, Брус най-сетне извика:

— Хей! Тук ли сте?

Гърлото й беше стегнато, но тя излезе иззад дървото и застана пред него. Беше навела глава като дете, което се страхува да не го набият, но очите й се вдигнаха бързо. Той не изглеждаше много изненадан и дори й се усмихна с крайчеца на устните си.

— Вие значи? — каза бавно той. — Никога не съм смятал вашият съпруг за горещ поклонник на дуелите. Е?

Държеше пелерината си в ръка. Като я метна през рамо, той й обърна гръб и се отправи към мястото, където пасеше конят му.

— Брус!

Тя изтича след него.

— Не си отивай! Почакай! Искам да поговорим!

Амбър го улови за ръка и той се спря, измервайки я с поглед.

— За какво? Всичко вече е казано помежду ни, и то неведнъж!

Брус не се усмихваше. Лицето му изразяваше сериозността, нетърпението и раздразнителността, които тя познаваше и от които се боеше.

— Не! Трябва да ти кажа колко съжалявам! Не зная какво ме прихвана онзи ден. Бях луда. О, Брус, не можеш да се отнасяш така с мен. Ще умра, кълна ти се! Моля те, мили, моля те, ще направя всичко, всичко на този свят, само да мога да те виждам.

Гласът й беше дълбок, напрегнат и отчаян. Чувстваше, че трябва или да го склони, или да умре.

Но той изглеждаше, както винаги, изпълнен с недоверие към нейните обещания и странни заплахи.

— Да ме обесят, ако знам какво искаш. Сигурен съм само в това, че престанахме да се виждаме и че нямам намерение да причиня ни най-малка неприятност на жена си, когато раждането е така близко.

— Но тя никога не ще узнае! — възрази Амбър, ужасена пред непоколебимата твърдост, която четеше по лицето му.

— Само преди седмица е получила писмо, в което пише, че ние все още се срещаме.

Амбър го изгледа изненадана, защото не беше изпращала такова писмо и дори не подозираше за него. Въпреки това върху устните й се появи усмивка на задоволство.

— Какво каза тя?

В очите му светна отвращение.

— Не повярва.

— Не повярва? Колко е глупава!

Тя вдигна ръка към устните си и прехапа език. Обезсърчена, Амбър наведе очи.

— О — прошепна, — простете ми!

След един дълъг миг тя погледна отново и забеляза, че Брус я наблюдава със странен израз на нежност и гняв. Стояха един срещу друг. След това тя нададе лек вик и се хвърли на шията му, притискайки се към него. За миг той остана напълно спокоен. После я улови за раменете, а пръстите му се впиха в плътта й. Тя видя с чувство на почти безумно тържество, че изразът на лицето му се разведрява и променя.

Като притвори очи, Амбър отметна назад глава. Буйното желание я правеше почти луда. Всичко беше изчезнало освен тази странна нужда да се слее с него. Влажните й и полуотворени устни изрекоха името му:

— Брус!…

Той я разтърси грубо:

— Амбър!

Главата й се разлюля, очите й се отвориха и тя го погледна с безумни очи. Той се наведе бавно и я целуна, по устата, като продължаваше да я държи така, че не можеше да мръдне. После я пусна внезапно и преди тя да се опомни, се метна на коня и препусна в галоп към града. Амбър остана сама под големите дървета, замаяна, неподвижна и безмълвна. Безсилна, тя го гледаше как се отдалечава. Първите лъчи на слънцето проникваха между листата, за да погалят косите й.

LXVI

Менет се връщаше в Англия. Тя се срещаше отново с братята си за първи път от онези радостни дни след Реставрацията, когато като щастливо шестнадесетгодишно момиче бе дошла да ги види заедно с майка си. Тогава те се намираха в зората на нов живот, който обещаваше да ги възнагради за дългите години на тъга и изгнаничество. Десет години бяха изминали, а от деветте деца бяха останали живи само три — Чарлс, Джеймс и Хенриета-Анна. Кралицата майка беше починала преди осем месеца.

Посещението бе замислено преди повече от две години и бе отлагано предимно поради болезнената ревност на съпруга й. Най-сетне Чарлс намери достатъчно важна причина, при която Мосю и неговите възражения бяха оставени настрана. Англия и Франция бяха на път да сключат таен договор и Чарлс настоя да разрешат на сестра му да ги посети, преди да подпише каквото и да било. Тогава Луи обясни на по-младия си брат, че интересите на държавата стоят над всичко. Но позволи на Мосю да поиска жена му да не се отдалечава от Дувър.

Дувър беше малко, мръсно и мъгливо градче, само с една застлана улица, дълга около миля, от двете й страни имаше полуразрушени вили и странноприемници. Вярно бе, че някога големият стар замък бе устоявал срещу нашественици, но откак беше открито оръдието, той служеше само като затвор. Английският двор пристигна в градчето — най-напред мъжете, тъй като Чарлс все се надяваше, че Мосю ще позволи един престой в Лондон — в позлатени каляски или на богато украсени коне. На другата сутрин, призори, бе известно, че френската флота навлиза в протока.

Чарлс, който беше прекарал буден по-голямата част от нощта, се качи в една лодка заедно с Йорк, Рупърт и Монмът, за да посрещне сестра си. Възбуден и нетърпелив, той стоеше прав, насърчавайки непрекъснато гребците. Джеймс застана и сложи ръка на рамото му. Усмихнат, Чарлс обгърна херцога през кръста. Черните му очи блестяха от радост и възбуда. Лодките вече бяха толкова близо, че фигурите по палубите можеха да се различат.

— Помислете само, Джеймс! — викна Чарлс. — Ще я видим отново, след десет години.

Изведнъж съзряха съвсем ясно Мадам, която беше застанала на предната палуба и правеше знаци на братята си, докато бялата й копринена рокля плющеше на вятъра. Те й отговориха с вик:

— Менет!

— Джеймс, ето я!

Лодката се долепи до кораба. Чарлс скочи и се изкачи по въжената стълба бързо и леко, сякаш беше прекарал живота си в морето. Менет изтича и се хвърли в прегръдките му в мига, когато той стъпваше на палубата.

Той я притисна нежно към себе си и устните му докоснаха гладките й лъскави коси. Заговори инстинктивно на френски, защото това беше нейният език, а думите му бяха нежни и гальовни.

— Менет — прошепна той, — моя скъпа, малка Менет!

Като отметна назад глава, тя го погледна със смях, като избърса сълзите с върха на пръстите си.

— О, мили мои! Толкова съм щастлива, че плача! Боях се, че никога вече няма да ви видя.

Чарлс я изгледа с безмълвно възхищение, примесено с мрачно безпокойство, защото веднага откри голямата, трагична промяна, станала с нея през тези десет години. Някога беше подвижно, живо, невинно и прелестно дете. Сега бе жена — уравновесена, завършена, светска жена с проникновен чар. Но беше много слаба, а зад радостния смях се криеше вглъбеност, която го смущаваше, защото той знаеше причината. Безполезно беше да се опитва да го заблуди: беше нещастна и болна.

Другите се бяха присъединили към тях, Чарлс се отдръпна и тя прегърна Джеймс, Рупърт и Монмът. Най-сетне Менет застана между Чарлс и Джеймс, като гледаше ту единия, ту другия с грейнало лице.

— Ето ни най-сетне заедно.

Двамата братя бяха облечени в пурпур, понеже бяха в траур за майка си. Менет също носеше кралския траур семпла рокля от бяла коприна и воал от черен тюл на главата.

Но никой не посмя да даде израз на онова, което всички мислеха: „Вече сме само трима, колко ли време още ще бъдем заедно?“

На палубата зад кралското семейство беше застанала свита от разкошно облечени мъже и жени, защото, колкото и скромен, наброяващ само двеста и петдесет души, ескортът на Менет бе подбран много старателно: жените заради красотата им, а мъжете заради тяхното име и галантност.

Между дамите, загледана втренчено в краля на Англия, се намираше една много хубава девойка Луиза дьо Керуай, чието старо и почтено семейство беше обедняло. Това пътуване бе най-вълнуващото събитие в живота й и първият удобен случай, за да си създаде място в света, към който принадлежеше. Луиза наблюдаваше замислено краля, възхищавайки се от красивото му бронзово лице и добре сложената фигура. Тя извика тихо, когато Менет и двамата й братя се обърнаха, а кралят я изгледа бегло.

Разгръщайки ветрилото си, Луиза прошепна на своята съседка:

— Нинон, мислите ли, че всички истории, които се разказват за него, са верни?

С известна ревност Нинон хвърли към Луиза поглед, пропит с хаплива ирония.

— Колко сте наивна!

В този миг Чарлс отново я погледна й се усмихна леко.

При все че му трябваше много малко време, за да забележи някоя хубава жена, сега Чарлс се интересуваше само от сестра си.

— Колко време ще останеш? — беше първият му въпрос.

Менет се усмихна тъжно.

— Само три дни — каза кротко тя.

Чарлс вдигна вежди и черните му очи припламнаха.

— Мосю ли реши така?

— Да.

Тя като че ли се срамуваше заради съпруга си.

— Но той…

— Не казвай нищо повече, не искам да се извиняваш вместо него. Все пак се надявам той да размисли.

И Мосю наистина размисли.

Дойде съобщение, че Мадам може да остане десетина дни, при условие че няма да напуска Дувър. Менет и Чарлс ликуваха. Десет дни! Цяла вечност, но Чарлс изпадна в студен гняв при мисълта, че този малък натруфен французин се осмеляваше да налага на сестра му как да прекара ваканцията си. Но Луи му написа няколко реда, за да каже, че трябва да зачете желанията на Мосю, понеже бил чул за договора и можел да извърши някоя непредпазливост, ако го раздразнят прекалено много.

Кралица Катерина и дамите й пристигнаха от Лондон я крал Чарлс направи всичко възможно, за да превърне грозното малко пристанище в място, достойно за развлечение на онази, която обичаше най-много на света.

След няколко дни договорът бе подписан. Той бе подготвян от две години насам, затова бе останало само да се разменят подписите. Арлингтън и трима други подписаха от страна на Англия, а Кроаси от страна на Франция.

За Чарлс договорът означаваше тържествен завършек на десетгодишни преговори. Френското злато щеше да го освободи отчасти от парламента. Френските войници и кораби щяха да му помогнат да срази своя най-опасен неприятел — Холандия. В замяна не даваше нищо с изключение на обещанието, че някой ден, когато му е удобно, ще стане католик.

— Ако всичко, което съм направил, изчезне с моята смърт — каза той на Арлингтън, когато подписите бяха сложени, — ще оставя на Англия поне това. Договорът е залог, че някога тя ще стане най-великата нация на света. Нека моят френски братовчед владее континента, щом желае това. Светът е голям и когато смажем холандците, Англия ще стане царица на моретата.

Притиснал ръка към главата си, защото го болеше, Арлингтън въздъхна леко.

— Надявам се, че Англия ще ви бъде признателна за това, господарю.

Чарлс се засмя, вдигна рамене и го потупа приятелски.

— Признателна, Хенри? Кога един народ или една жена са били признателни за онова, което сте направили за тях? Хайде, мисля, че сестра ми е легнала. Всяка вечер я посещавам. Вие работихте упорито тези дни, Хенри. Вземете нещо за сън и си отспете добре.

Той излезе от стаята.

Когато Чарлс влезе при Менет, тя седеше на огромното легло с балдахин. Последните й прислужници се оттеглиха, а малкото черно кученце дремеше върху коленете й. Чарлс взе стол, седна до леглото и двамата мълчаха усмихнати известно време.

— Много си слаба, Менет — каза най-сетне Чарлс.

Сестра му се учуди.

— Нима? О, възможно е!

Тя се огледа, ала щом се раздвижи, малкото кученце изръмжа.

— Но ти знаеш, че никога не съм била дебела.

— Добре ли се чувстваш?

— Как! Да, разбира се.

Сега Менет говореше бързо като човек, който се ужасява, че трябва да лъже.

— О, понякога имам главоболие. Малко съм изморена от цялото това вълнение. Но ще ми мине бързо.

Лицето на Чарлс се помрачи бавно.

— Щастлива ли си?

Тя приличаше на животно, уловено в капан.

— Господи, какъв въпрос! Какво ще кажеш, ако някой те попита: „Щастлив ли сте?“ Предполагам, че си толкова щастлив, колкото и по-голямата част от хората. Никой никога не е напълно щастлив, нали? Ако получиш поне половината от онова, което искаш от живота…

Вдигна леко рамене и направи неопределено движение с ръка.

— Не е ли това всичко, което човек би могъл да поиска?

— А ти получи ли половината от онова, което желаеше?

Очите й се втренчиха в огромната резбована табла на леглото, а пръстите й галеха парфюмираната козина на Мими.

— Да. Имам теб, имам и Франция. И ви обожавам!

Тя се усмихна замислено.

— Мисля, че и ти, и Франция ме обичате?

— Обичам те, Менет. Обичам те повече от всичко на света. Винаги съм мислил, че по-голямата част от мъжете не са достойни за приятелство, нито пък жените — за любов. Но с теб е съвсем различно, Менет. За мене ти си всичко на този свят.

В очите й светна лукаво пламъче.

— Всичко на този свят? Недей, не мислиш това, което казваш…

Той отговори почти грубо:

— Не се шегувам. Ти си всичко, което имам и което ми е скъпо… Другите жени…

Той вдигна рамене.

— Знаеш за какво служат те!

Менет поклати кротко глава.

— Понякога почти съжалявам твоите любовници, братко.

— Съвсем безполезно. Те ме обичат толкова малко, колкото ги обичам и аз. Получават онова, което желаят — по-голямата част от тях дори повече, отколкото заслужават. Кажи ми, Менет, как се отнася Филип към теб след изгонването на Кавалера? Всички англичани, които се връщат от Франция, говорят за такива интриги от негова страна, че ме побиват студени тръпки. Проклинам деня, в който се омъжи за тази зла малка маймуна!

Очите му искряха от гняв, зъбите му бяха стиснати.

Менет му отговори кротко, почти с майчинско състрадание:

— Клетият Филип! Не го съдете толкова строго. Той обичаше истински Кавалера. Когато Луи го изгони, се страхувах, че Филип ще изгуби разума си, а той мислеше, че аз съм отговорна за това изгнаничество. Всъщност ще бъда щастлива, ако се върне. Тогава животът ми би бил безкрайно по-спокоен. А Филип ме ревнува много. Страда дори когато някой направи комплимент за новата ми рокля. При известието за това пътуване просто обезумя. Може би няма да повярваш, но спа всяка нощ с мене, надявайки се да забременея и пътуването отново да бъде отложено.

Тя тъжно се усмихна.

— Дотам беше стигнал! Смешно е — продължи замислено, — но преди да се оженим, той вярваше, че ме обича. Сега твърди, че му прилошава при мисълта да легне с жена. О, много съжалявам — каза тя, като видя, че Чарлс пребледня. — Не исках да ти разказвам всичко това. То няма никакво значение. В живота има толкова прекрасни неща.

Чарлс въздъхна дълбоко.

— Съжалявам го, но бих могъл да го убия със собствените си ръце, кълна ти се. Той не може да се отнася така с теб, Менет. Луи ще трябва да се погрижи за поведението на брат си, иначе ще разкъсам на парчета този проклет договор.

Малката стая беше покрита с яркочервени и златисти завеси, по които бяха извезани символите на Стюартите. Бяха запалени огромни свещници, защото залата бе тъмна и денем, понеже вместо прозорци имаше само два отвора, поставени много високо. Гласовете бяха сдържани и почтителни, ръцете лениво вееха ветрила, а няколко цигулки свиреха нежна и сладка мелодия.

Само Чарлс и Менет бяха седнали в кресла. По-голямата част от присъстващите стояха прави или бяха насядали на големи възглавници, пръснати навсякъде. Монмът беше избрал място точно в краката на своята леля и я гледаше с нескрито възхищение. Всички бяха попаднали под обаянието на Менет. Доброволни жертви на нейната благост и на пламенното й желание да бъде обичана — качество, което притежаваше и Чарлс и което караше всички да я обожават, без да знаят защо.

— Бих искала да ви дам нещо за спомен — каза тя на Чарлс.

— Мила!

Той се усмихна със странно изражение.

— Като че ли бих могъл да ви забравя.

— Позволете ми да ви направя малък подарък, някаква скъпоценност или дреболия, която бихте могли да носите със себе си и която ще ви напомня за мен.

Обръщайки се, тя каза няколко думи на Луиза дьо Керуай, която се намираше точно зад нея:

— Мила, бихте ли ми донесли касетката за бижута от средното чекмедже на скрина?

Луиза не беше никога далеч, когато кралят се намираше в залата.

Луиза направи изящен малък реверанс. Всичките й движения бяха грациозни и красиви. Тя притежаваше някаква изтънченост и елегантност, която Чарлс ценеше много у жените, но намираше рядко сред дамите от своя двор. Тя беше парижанка до върха на пръстите си, до последния конец на роклята си. И при все че флиртуваше явно с него, ни веднъж не бе проявила дързост, нахалство или липса на такт.

— Ето скъпоценността, която желая. Ще й позволите ли да остане в Англия, Менет?

Луиза се изчерви, което й отиваше, и сведе очи. Няколко знатни дами бяха поразени. Херцогиня Рейвънспър и графиня Каслмейн размениха възмутени погледи, защото всички английски любовници на краля се бяха съюзили против Луиза веднага след пристигането й. Но Менет поклати глава.

— Аз отговарям пред родителите й, сир. Те ми я повериха, трябва да им я върна.

И за да сложи край на неприятното мълчание, добави:

— Вземете каквото ви харесва, изберете онова, което ще ви напомня най-често за мене.

Чарлс се усмихна мило, без да е обиден или смутен, и започна да рови из скъпоценностите. Изглежда, че беше напълно забравил инцидента. Но не беше така. „Някой ден ще притежавам тази жена“ — обеща си той, а паметта му беше толкова добра за подобни неща, колкото беше слаба за други.

Менет замина на следния ден.

Заедно с Йорк, Монмът и Рупърт Чарлс се качи на борда на френския кораб и премина с него част от Канала. Страхуваше се от тази раздяла още от деня на нейното пристигане; не му се искаше да я пусне, защото изпитваше смъртен страх, че вече няма да я види. Тя изглеждаше уморена, разочарована, болна!

Казаха си три пъти сбогом и всеки път той се връщаше да я целуне.

— О, господи, Менет! — прошепна накрая. — Не мога да ви оставя да заминете!

Менет се опитваше да не заплаче, но по бузите и затекоха сълзи.

— Не забравяйте онова, което ми обещахте! И помнете, че ви обичам, че винаги съм ви обичала повече от всичко на света. Ако не ви видя вече…

— Не говорете така!

Импулсивно той я разтърси.

— Разбира се, че ще ме видите! Догодина ще дойдете пак. Обещайте ми, Менет, обещайте ми!

Менет отметна назад глава и се усмихна. Лицето й стана изведнъж ведро и спокойно. Като послушно дете тя повтори:

— Ще се върна догодина, обещавам ви.

LXVII

Амбър беше ядосана почти колкото Чарлс заради това, че Мосю беше принудил Менет да остане в Дувър, тъй като нямаше никакво желание да напуска Лондон. Колеба се до последния момент, но когато кралицата замина, последва я и тя. Беше нещастна и неспокойна, докато траеше посещението на Менет. Копнееше да се върне в Лондон, за да види Брус по какъвто и да е начин.

Щом се завърна в двореца — защото беше задържала апартаментите си там и често отсядаше в тях, — тя изпрати един паж да се осведоми за действията на лорд Карлтън. Нетърпението и нервността я правеха раздразнителна. Критикуваше всичко, дори и роклята, която мадам Рувиер й беше ушила, оплакваше се, че този ужасен кочияш я бе обърнал в парцал и ще го изгони. Кълнеше се, че никога не е виждала такава уличница, като тази френска гъска Дьо Керуай.

— Какво прави този малък нехранимайко? — питаше тя с яд. — Ето вече два часа откакто е излязъл. Ще накарам да го набият.

А когато чу зад себе си тихия му глас, изтича към него.

— Е, добре! — викна тя. — Така ли изпълнявате службата си?

— Много съжалявам, ваша светлост, но в Алмсбъри Хаус ми казаха, че негово благородие бил на пристанището. (От август насам корабите на Брус бяха направили две пътувания до Америка и обратно и той ги подготвяше за трети курс. Предвиждаше се да хвърлят котва в някое френско пристанище и тогава Корина и той щяха да се качат заедно с мебелите, които възнамеряваха да купят в Париж.) Но когато отидох там, него вече го нямаше. Казаха ми, че бил отишъл да обядва с някакъв търговец от Сити, и никой не знаеше кога ще се върне.

Амбър наведе глава, сложила ръка на тила си. Беше ужасно притеснена и отчаяна.

— Но лейди Карлтън си е вкъщи — прибави малкият слуга с желание да помогне.

— Е, и? — викна Амбър. — Какво ме интересува? Върви си и не ме безпокой повече!

Той я поздрави почтително и излезе, но Амбър вече му беше обърнала гръб, погълната от собствените си грижи и планове. Беше решила да види Брус на всяка цена, макар да беше очевидно, че той не желае никаква среща. Изведнъж си спомни думите на пажа:

„Лейди Карлтън си е вкъщи.“

Тя щракна с пръсти и скочи.

— Нан, кажи да приготвят колата! Ще посетя лейди Карлтън!

Нан я погледна смаяно, а Амбър плесна гневно ръце.

— Не стой така със зяпнала уста! Направи каквото ти казах и побързай!

— Но, госпожо, току-що изпъдих кочияша — възрази Нан.

— Е, добре! Нека го настигнат. Днес все още е на служба при мен!

Грабна маншона, ръкавиците, маската и ветрилото си и излетя след Нан. Научила за завръщането на майка си, Сюзън дотича от детската стая. Амбър се наведе и я целуна набързо, като й каза, че излиза. Сюзън поиска да тръгне с нея и когато Амбър й отказа, започна да плаче и властно да тропа с крак:

— Искам да дойда!

— Няма да дойдеш, малко, лошо момиче! Млъкни или ще те напляскам!

Сюзън млъкна изведнъж и я погледна така обидена и изненадана, че Амбър почувства угризение. Коленичи, прегърна я, целуна я нежно и каза, че ще се качи вечерта в стаята й, за да кажат молитвата заедно. Все още с влажни очи, Сюзън се усмихна, когато Амбър й махна за довиждане.

Но докато седеше в преддверието да чака Корина, Амбър съжали, че е дошла.

Защото, ако Брус се върне и я намери тук, щеше да се разгневи и това щеше да унищожи шансовете й да се сдобрят. Прималя й, стана й студено, вътрешно се разтрепери само при мисълта, че ще се срещне с тази жена. Вратата се отвори и Корина влезе леко учудена. Тя поздрави, благодари й учтиво за визитата, а после я покани да минат в салона.

Амбър се изправи колебливо, готова да изрече някакво извинение и да избяга, но когато Корина се отправи към салона, я последва. Корина носеше широка копринена рокля в нежни топли розови и сини цветове. Черните й коси падаха свободно на раменете и тя ги беше закичила с две или три туберози; друга китка от любимите си цветя беше прикрепила на корсажа си.

„О, колко те мразя! — помисли Амбър с внезапна ярост. — Мразя те! Презирам те! Бих искала да те видя мъртва!“

Явно беше, че въпреки кроткия нрав и доброто си възпитание Корина не изпитваше по-добри чувства към своята посетителка. Беше излъгала, като каза на Брус, че не вярва на писмото, и самото присъствие на тази жена с кехлибарено пъстри очи и коси с меден цвят я ужасяваше. Почти беше убедена, че докато са живи, нито една от тях няма да бъде напълно спокойна. За миг погледите им се срещнаха — две смъртни неприятелки, две жени, влюбени в един и същ мъж.

Съзнавайки, че трябва да каже нещо, Амбър заяви колкото може по-естествено:

— Алмсбъри ми каза, че скоро ще заминете?

— Щом бъде възможно, госпожо.

— Предполагам, че с радост ще напуснете Лондон?

Не беше дошла да приказва празни приказки, да прави прикрити намеци или да се усмихва лицемерно. Осеяните й със златисти точици очи бяха студени, искрящи и безмилостни като на котка, която дебне плячката си.

Без да се смути или обърка, Корина отвърна на погледа й.

— Да, наистина съм радостна, госпожо. Но не поради причините, които предполагате.

— Не зная какво искате да кажете?

— Съжалявам. Мислех, че ще разберете.

При тези думи Амбър показа ноктите си. „О, мръсница! — помисли тя. — Ще ми платиш за това. Зная как да те накарам да се изпотиш!“

— Изглеждате ми твърде самодоволна, госпожо, за жена, чийто съпруг й изневерява.

От изненада очите на Корина се разшириха. Тя замълча за миг, а после попита спокойно:

— Защо сте дошли, госпожо?

Амбър се наведе напред, стиснала ръкавиците между пръстите си, с присвити очи и тихо, като наблягаше на всяка дума, отвърна:

— Дойдох да ви кажа нещо. Дойдох да ви кажа, че каквото и да мислите, той все още ме обича. И ще ме обича винаги!

Амбър скочи, премина бързо няколкото крачки, които ги отделяха, и се изправи пред нея:

— Не се правете на глупачка! Не искате да ми повярвате, защото ви е страх. Той никога не е преставал да се среща с мен!

Раздразнението й растеше заплашително.

— Срещахме се два-три пъти седмично в мебелирана къща в Мегнай Ярд. Всеки път, когато мислехте, че е на лов или на театър, той беше с мен! А нощите, когато мислехте, че е в Уайтхол, той прекарваше с мен!

Тя видя как Корина пребледнява и едно мускулче започна да играе до лявото й око. „Ето — помисли си Амбър, — обзалагам се, че сега се засегна…“ Затова беше дошла: да я измъчи, да нарани най-съкровените й чувства и да я унижи с доказателството за изневярата на Брус. Искаше да я види оскърбена и съкрушена. Искаше да я види жалка и смазана, каквато беше самата тя.

— Е, какво ще кажете за неговата вярност?

Корина я изгледа с някакво изпълнено с ужас отвращение.

— Струва ми се, че у вас не е останала и следа от почтеност.

Устните на Амбър се изкривиха присмехулно. Тя не съзнаваше колко е грозна в момента, но всъщност това не я интересуваше.

— Почтеност! Какво е почтеността! Плашило за врабчета, това е всичко! Ако знаете каква глупачка бяхте в нашите очи през последните месеци! Щяхме да се пръснем от смях. О, не се заблуждавайте! Той се смееше заедно с всички нас.

Корина стана.

— Госпожо — каза студено тя, — никога не съм виждала по-невъзпитан човек от вас. Сега наистина вярвам, че сте излезли от калта. Държането и езикът ви го потвърждават. Учудва ме само, че сте могли да родите дете като Брус.

Амбър отвори уста от изненада. Лорд Карлтън никога не й беше казвал, че жена му знае истината за Брус. Значи е знаела! Но никога не е казала нито дума комуто и да било, не е отказала да се грижи за него и, изглежда, го обичаше искрено, сякаш беше нейно дете.

Господи! Тази жена беше дори по-глупава, отколкото предполагаше!

— Значи знаете, че той е мое дете! Е, добре! Сега ме познавате и се питам как ви се нрави това, че един ден моят син ще стане лорд Карлтън и всичко, което мъжът ви притежава ще принадлежи на моя син, а не на вашия. Какво ще кажете? Нима сте толкова добродетелна и благородна, та се показвате безразлична?

— Знаете много добре, че това е невъзможно, докато законността на раждането му не бъде доказана.

Сега двете бяха застанали съвсем близо една до друга, очи в очи, усещаха диханието си. Амбър почувства как я обхваща неудържимото желание да я хване за косите, да издраска лицето й, да унищожи красотата й, дори да я убие. Но някакво чувство, за което и сама не си даваше сметка, я задържа.

— Моля ви, госпожо, напуснете дома ми! — каза Корина с така стиснати от гняв устни, че едва се движеха.

Изведнъж Амбър се разсмя. Това беше необуздан, истеричен смях, плод на яростта и на потисканото нервно напрежение.

— Чуйте я! — викна тя. — Да, отивам си, но никога няма да отида достатъчно далеч от вас!

С припрени, резки движения взе маншона и ветрилото, което бе изпуснала, и се обърна още веднъж, за да изгледа Корина. Вече не се владееше, цялата трепереше и най-сетне каза почти несъзнателно онова, което мислеше от дълго време:

— Тия дни ще раждате, нали? Спомнете си тогава за мен. Да не си въобразявате, че той ще стои като куче край леглото ви, докато…

Видя, че очите на Корина се притварят бавно. В същия миг един груб и гневен мъжки глас прозвуча в стаята:

— Амбър!

Обърна се и видя Брус, който идваше срещу нея, величествен в своя гняв. Спря за миг, сякаш искаше да избяга, но той я улови за рамото, а с другата ръка й удари плесница. За миг тя почти бе заслепена от удара, но като зърна пламналото му лице над своето, разбра, че в яростта си би могъл да я убие.

Съвзе се бързо, отчасти от страх, поради силния инстинкт за самосъхранение, но и поради това, че всякакъв самоконтрол отдавна я беше напуснал. Започна да се брани като див звяр, да крещи, да дращи и да го удря с юмруци, нареждайки всички груби ругатни от своя репертоар. В този момент желанието й за отмъщение беше толкова силно, че би го убила, ако можеше. Завладяна от всички страдания, понесени заради него, от своята ревнива омраза към Корина, тя се бе превърнала в зло, опасно и демонично създание.

След първата вълна на ярост Брус бе успял напълно да се овладее. Той се опитваше само да я вразуми, но настървението удвояваше силите на Амбър и той с мъка я задържаше.

— Амбър! — викна той. — Амбър, за бога, успокой се!

Едната страна на лицето му бе издрана и кървеше. Перуката и шапката му бяха паднали. Роклята на Амбър беше разкъсана, косите й разрошени. Корина ги гледаше безмълвна от ужас, прималяла от страх и унижение. Изведнъж той улови косите на Амбър и дръпна така силно главата й назад, че тилът й изпука. Тя извика от болка и в следващия миг юмрукът й се стовари право в лицето му. Очите на Брус светнаха и като хвана врата й с двете си ръце, започна да го стиска между здравите си пръсти. Лицето на Амбър стана тъмночервено. Опитваше се неистово да се освободи, но езикът й увисна от устата, а очите й се подбелиха. Не можеше да вика.

Корина изтича.

— Брус! — изкрещя тя. — Брус! Ще я убиеш.

Той, изглежда, не чуваше, но Корина се нахвърли върху него с юмруци, докато той най-сетне я пусна.

Амбър се отпусна като безжизнена маса. С безкрайно отвращение — както към нея, така и към себе ся — Брус се обърна и вдигна ръцете си, с все още изкривени пръсти, и ги загледа, сякаш не бяха негови. Корина го наблюдаваше нежно, със състрадание, в което имаше нещо майчинско.

— Брус — каза най-сетне кротко. — Брус, струва ми се, че трябва да изпратиш да повикат акушерката. Болките зачестиха…

Той я погледна с мътен поглед, после съзнанието му се върна бавно.

— Болките са зачестили?…

В гласа му прозвуча страдалческо разкаяние. Изведнъж я грабна на ръце и я отнесе на леглото в другата стая. Кръвта, която беше опръскала ризата и горната му дреха, изцапа роклята и бузата й. Той я изтри с разтреперана ръка, после изтича от стаята.

Две-три минути Амбър лежа в безсъзнание на пода. Докато идваше на себе си, имаше чувството, че лежи в топло и удобно легло. Опита се да се завие по-добре. Трябваше да мине известно време, за да разбере къде се намира и какво се бе случило. Опита се да седне. Кръвта пулсираше в ушите и очите й, гърлото я болеше и беше замаяна. Изправи се много бавно и застана с наведена глава, сякаш окачена на някаква кука, когато Брус се върна в стаята. Тя вдигна очи, а той спря за миг до нея.

— Върви си! — каза тихо през зъби. — Махай се!

LXVІІІ

През следващите дни Амбър почти не излизаше от спалнята си в Рейвънспър Хаус. Посетителите биваха отпращани, не се появяваше и в двореца. Пусна се слух, че била отровена от лейди Карлтън и била на смъртно легло. Други твърдяха, че е пометнала. На Амбър и беше все едно какво говорят, но когато Чарлс се заинтересува, каза да му предадат, че има треска.

Прекарваше по-голямата част от времето си в леглото без грим, с разпуснати коси. Имаше големи черни кръгове около очите, а лицето й беше добило землист цвят. Ядеше малко и пиеше много. Езикът й беше обложен, имаше лош вкус в устата и си мислеше, че е по-добре да умре.

Бе преживявала и досега тежки моменти на самота, отчаяние и мъка, но този път беше по-лошо. Всичко, на което се надяваше в бъдеще, всичко, на което държеше в настоящето, бе рухнало в салона на Алмсбъри Хаус. Само за няколко минути бе разрушила всичко, и то окончателно. Струваше й се, че сега вече не й остава нищо, върху което да гради отново. Дори енергията й, силната жизненост, която никога не й липсваше, сякаш беше изчезнала.

Когато Бъкингам се опита да събуди интереса й към своя нов заговор, той с неудоволствие и изненада установи, че е безразлична, почти безчувствена. За да получи отговор, се видя принуден да й предложи двойно повече, отколкото бе възнамерявал. Но с обичайния си ентусиазъм бе готов да пръсне всичко, което оставаше от богатството му за най-мрачния и най-фантастичния от всички свои проекти. Имаше намерение да отрови барон Арлингтън.

Амбър го слушаше, докато я посвещаваше в плана си, без да може да потисне своето нарастващо възхищение, макар и изпълнено с погнуса. Най-сетне вдигна рамене и попита с подигравателен тон:

— Господи! Ваша светлост е остроумен убиец! Но как мислите да се отървете после от мен?

Бъкингам се усмихна любезно.

— Да се отърва от вас, госпожо? Възразявам! Защо? Вие сте ми твърде полезна.

— Очевидно — призна тя. — Уверена съм, че предпочитате да видите моята, а не вашата глава да се люлее на върха на някое копие на Лондон Бридж.

— Как! Негово величество няма да ви изправи пред съда, дори и ако посегнете на живота на собствения му брат. Сърцето му е прекалено нежно към всички жени, с които е спал. Но не се безпокойте, госпожо. Не съм толкова некадърен, за да изложа и двама ни на опасност.

Амбър не си направи труд да спори с него, но знаеше много добре защо не може да мине без нея. Той се нуждаеше от изкупителна жертва в случай на провал. Нещо повече дори: беше единствената жена в двора, способна да убеди краля или да го посъветва да се престори, че вярва, че баронът е починал от естествена смърт. Разбира се, при неуспех не друг, а тя щеше да понесе последиците.

Но Амбър не очакваше неуспех. Докато той й излагаше плана си, тя нахвърляше своя. Проектът на херцога беше предизвикателство, което не можеше да я остави безразлична. Той я изтръгна от нейната вцепененост. Помисли, че би могла чудесно да изиграе херцога, да надхитри барона и да спечели голяма сума с малък риск.

Бъкингам й даде две хиляди и петстотин лири — другата половина трябваше да бъде изплатена след смъртта на барона — и Амбър веднага изпрати да повикат Шедрак Нюболд. Нямаше намерение да даде възможност на негова светлост да си възвърне парите. След това отиде на срещата, която беше определила на Арлингтън.

Наближаваше полунощ, когато напусна двореца в кош с непрани дрехи, носен от двама мъже. Беше добре скрита под мръсните ризи и фусти, които трябваше да бъдат занесени на перачката. Миг след това излезе Нан, облечена в роклята на Амбър и с нейните скъпоценности. Носеше перука с цвета на косите на своята господарка, а лицето й беше скрито под маска. Един мъж, който се разхождаше пред вратата още със спускането на нощта, погледна нерешително коша за пране, ала когато Нан се появи и се качи в голямата каляска на Амбър, той подсвирна на собствената си кола и я последва.

Нан направи голяма разходка из града, смеейки се, като виждаше как шпионинът на херцога се мъчи да остане на прилично разстояние от нея, без обаче да я губи от погледа си. Той чака два или три часа пред една мебелирана къща и след заминаването й разпита собственика. След като научи, че един от апартаментите бил нает от някакъв млад артист — господин Харис, се върна да докладва на Бъкингам, който си чистеше зъбите със златна клечка и се развесели, когато узна, че херцогинята се събира с хора от такава долна среда, след като си беше дала толкова труд да се издигне над тях.

Междувременно Амбър беше пренесена до някакъв малък тъмен двор в една уестминстърска уличка. Носачите изкачиха трудно своя товар до малкия и мръсен трети етаж, а Амбър ту задържаше дишането си, ту изпускаше по някое проклятие, чувствайки как кошът се люлее на всяко стъпало. Най-сетне я сложиха на земята и си отидоха. Щом вратата се затвори, Амбър повдигна капака и се изправи с дълбока въздишка. Тъкмо се готвеше да излезе, когато Арлингтън влезе от съседната стая. Черното му палто почти се влачеше по земята, шапката му беше нахлупена над очите, а в ръката си държеше маска.

— Времето не чака, милорд — каза Амбър, като махна една фуста, която все още висеше на раменете й. — Имам някои важни сведения и ще ви ги съобщя срещу пет хиляди лири.

Арлингтън остана невъзмутим.

— Много любезно от ваша страна, госпожо. Но таза сума е значителна. Не мисля, че мога…

Амбър го прекъсна нетърпеливо:

— Не съм търговка, милорд, и няма да се пазаря. Искам парите в брой. Но можем да постигнем съгласие. Ще ви кажа само част от онова, което зная, и ако ми платите утре, ще се погрижа заговорът да се провали. Иначе…

Тя вдигна леко рамене, давайки да се разбере, че това би могло да му донесе сериозни неприятности.

— Твърде разумно за една жена.

— Готвят се да ви убият, милорд, а аз знам как и кога. Ако ми платите, мога да осуетя намеренията им.

Арлингтън стоеше невъзмутим. Имаше повече неприятели, отколкото мислеше — при все че знаеше доста от тях, — но цялата история му се стори твърде прозрачна.

— Мисля, че бих могъл да се справя и сам, госпожо, и да си спестя тези пет хиляди лири.

— Как?

— Като подам оплакване.

— Няма да посмеете и знаете това.

Амбър беше права, защото само ако намекнеше за своите съмнения пред краля, Бъкингам щеше да скочи и да поиска открито обяснение. А херцогът все още беше твърде силен и имаше много връзки извън двора, в среди, от чиято подкрепа кралят се нуждаеше. Ако Арлингтън го обвинеше, че е искал да го премахне, херцогът можеше да го погуби политически, и то така бързо, както беше способен да го отрови. В края на краищата може би целеше тъкмо това и така бе въвел Амбър в заговора.

— Всъщност тази история може би просто е измислена от вас, за да измъкнете пари. Не допускам, че ще рискуват да отровят държавния секретар на Негово величество.

Този блъф не направи впечатление на Амбър. Тя се усмихна.

— Но ако някой все пак дръзне, милорд, след седмица или месец ще бъдете мъртъв.

— Да предположим, че ви дам парите. Как бих могъл да бъда сигурен, че няма да подкрепите заговора, ако изобщо съществува такъв?

— Трябва да имате доверие в мен, милорд.

Баронът беше в твърде лошо настроение. Виждаше, че е хванат натясно, и не знаеше как да спаси и живота, и парите си. Защото не смееше да рискува. Знаеше, че понякога Бъкингам е способен на всичко. Ако не Бъкингам, то някой по-малък неприятел. Но по дяволите тази жена! Защо да получи от него пет хиляди лири? Кралските любовници нямаха никаква представа за цената на парите, а той трябваше да работи с месеци, за да възстанови сумата. Никога не беше изпитвал такава ненавист към жените и особено към херцогиня Рейвънспър.

— Ще наредя парите да ви бъдат изплатени утре сутринта. Лека нощ, госпожо! И благодаря.

— В никакъв случай, милорд! Вашият живот е твърде скъп за Англия. Аз трябва да ви благодаря.

Заговорът на Бъкингам беше много прост. На другия ден той заведе при Амбър едно много хубаво, около петнадесетгодишно момче, което служеше в дома на барона и се наричаше Джон Нюмарч. Амбър бе натоварена да го убеди да отрови своя господар за доброто на страната и от любов към краля. След смъртта на Арлингтън Бъкингам имаше намерение да даде сто лири на момъка, да обяви, че той е починал от шарка, и да го изпрати в чужбина. Но херцогът му беше казал само, че херцогинята го е забелязала и иска да се запознае с него. Преждевременно развратен от атмосферата на двора, Джон прие поканата, убеден, че знае какво желае тази знатна дама. Но се лъжеше.

Амбър употреби чара си и Джон възприе плана. Но след като беше получила пет хиляди лири от Арлингтън, тя му даде само едно сънотворно лекарство, което трябваше да сложи във виното на барона. На другата сутрин, когато отиваше при кралицата, Бъкингам я спря уплашен и ядосан.

— Какво сте направили? В момента Арлингтън е при краля.

Амбър се спря и го погледна право в лицето:

— Нима?

Престори се на изненадана.

— Колко странно?

— Да, нали? — възкликна Бъкингам със саркастичен тон. — Джон каза, че едва докоснал с устни чашата, обикновено всяка вечер я изпивал. Зная, защото наредих да следят всичките му навици. Отговорете ми, кучка такава! Какво сторихте?

Гледаха се право в очите и вече не можеха да се лъжат. Лицата им изразяваха открита омраза. Амбър отговори, прецеждайки думите през стиснати зъби:

— Ако още веднъж дръзнете да ми говорите с този тон, Джордж Вилиърс, давам ви дума, че кралят ще чуе някои неща, които няма да ви бъдат приятни.

Без да дочака отговора му, се обърна и продължи пътя си. Той се поколеба за миг, после се завъртя и тръгна в обратна посока. Нан го наблюдаваше, ококорила очи. Като вдигна полите си, тя изтича след Амбър.

— Боже мой, госпожо! Трябваше да видите лицето му. Той е същински демон!

— Демон, на когото му остава само да се върти около дявола! Не ме е страх от този негодник. Намислила съм да…

В мига, когато се готвеше да влезе в апартаментите на Нейно величество, тя забеляза Алмсбъри, който идваше към нея. Придружаваха го други трима благородници, с които говореше и се смееше. Не го беше виждала от случката в Алмсбъри Хаус и се спря да го почака с надеждата, че ще й каже някоя новина за Брус. Корина беше родила син още същия ден, а Амбър знаеше, че се готвят да заминат за Франция, щом бъде в състояние да пътува. За голяма своя изненада тя видя как графът я забеляза, спря се, обърна се и изчезна в един страничен коридор.

— Как? — викна така обидена, сякаш я беше ударил публично.

Без да се колебае, изтича след него, прекоси пълния с хора салон, като блъскаше онези, които се изпречваха на пътя й. Улови го за ръката.

— Алмсбъри?

Той се обърна бавно и с нежелание я погледна, без да каже нещо.

— Какво има? — попита го. — Защо ме отбягвате? Кажете ми кога заминават, Алмсбъри?

— Скоро. Може би утре или вдругиден.

— Казвал ли е някога…

Зададе въпроса колебливо, почти плахо, защото суровото изражение и неодобрение, което се четеше в очите му, не можаха да я излъжат. Въпреки това завърши:

— Говорил ли ви е за мен?

Изражение на погнуса се появи върху лицето му.

— Не!

— О, Алмсбъри — викна тя умоляващо, без да обръща внимание на любопитството, което предизвикваха у околните, — не ме мразете! Кълна ви се, достатъчно съм страдала. Вие сте единственият ми приятел. Сама не зная какво ме прихвана онзи ден, но бях извън себе си! О, Алмсбъри! Обичам го! Ако си отиде, никога вече няма да го видя. Трябва да го видя още веднъж. Не искате ли да ми помогнете? Не ще му кажа нито дума, само ще го погледна. Не зная къде да го намеря. Той не идва вече в двореца. О, Алмсбъри, трябва да го видя!

Графът стисна челюстите си и се обърна.

— Но не с моя помощ във всеки случай!

Арлингтън се съвещаваше с лекарите си, които му бяха сложили пиявици. Но когато известиха за неочакваното посещение на негова светлост Бъкингамският херцог, надутите с кръв животни бяха набързо прибрани в шишето с широко гърло, където ги пазеха. Въведоха херцога в стаята. Той завари негово превъзходителство в леглото, облегнат удобно на възглавници и заобиколен от разпръснати книжа. От двете му страни седеше по един секретар и четеше писма. По-любезен, отколкото се беше показвал години наред, Бъкингам се поклони и се усмихна с онзи чар, който извикваше на помощ при особено важни случаи.

— Милорд!

— Ваша светлост!

По покана на барона той притегли един стол съвсем близо до леглото. Щом като седна, заговори тихо със сериозен и доверителен вид:

— Имам да разисквам с вас един въпрос от изключителна важност, ваше превъзходителство!

Арлингтън отпрати хората си, знаейки, че един или двама от тях ще останат достатъчно близо, за да го чуят.

— Нямам никакво желание да се преструвам пред ваше превъзходителство — продължи Бъкингам, щом останаха сами. — Естествено, вие знаете, че херцогиня Рейвънспър беше известно време на служба при мен!

Арлингтън направи едва забележим знак с глава.

— Зная също така, че е служила едновременно и на вас, измъквайки пари и от двама ни, за да работи после против нас. Признавам, че в това няма нищо лошо, тъй като обичаите на двора са такива. Но научих, че нейна светлост се е готвела да убие ваше превъзходителство!

По студеното и безстрастно лице на Арлингтън се появи лека изненада. Но тя беше предизвикана от дързостта на този човек, който не се спираше пред нищо, за да обърне обстоятелствата в своя полза.

— Тя възнамерява да ме убие, така ли? — попита кротко той.

— Да, сър, точно така. Не мога да ви кажа как открих това, но мога да ви доверя следното: корените на заговора са във Франция, където много високопоставени лица се боят, че ваше превъзходителство може да попречи на търговския съюз между нашите две страни. Някой й е предложил огромна сума, за да ви извади от строя. В името на нашето старо приятелство дойдох да ви предупредя и да ви кажа да внимавате.

Арлингтън изслуша целия монолог, без да сваля бледосините си очи от херцога. Очевидно негова светлост беше изоставил първоначалния си проект и беше измислил тази история за някакъв френски заговор, чиято цел била да му попречат да се противопостави на един търговски съюз, след като току-що беше подписан друг, много важен договор. Човекът беше наистина странен и интересен за наблюдение.

— Тази жена е истинско зло! — продължи Бъкингам. — Предполагам, че за добра цена би посегнала дори и на краля. Но той е толкова слаб, че никога не ще изпъди жена, която е обичал, освен ако вие и аз, сър, не се съюзим, за да се освободим от нея.

Арлингтън опря едни в други разперените си пръсти.

— И как според ваша светлост да се освободим от тази заплаха за моето съществуване?

Тонът му беше учтиво саркастичен, по устните му се прокрадна присмехулна усмивка.

Бъкингам си придаде възможно най-искрения вид.

— Ваше превъзходителство ме познава достатъчно добре, за да разбере, че не действам само в името на вашите интереси. И на мен самия вече ми омръзна… Тя ми струва луди пари, а не съм получил нищо от нея. Но не можем нито да я отровим, нито да наредим да я отвлекат и прехвърлят в чужбина. Кралят никога няма да ни прости.

— Ваша светлост е кавалер! — забеляза баронът е иронично възхищение.

— По дяволите кавалерството! Искам само тя да напусне Англия безразлично по какъв начин и да не ни навлича неприятности.

Всъщност искаше да се освободи от Амбър, преди тя да разкаже комуто и да било, че е подготвял смъртта на барона. Според него животът на острова нямаше да бъде приятен, докато той и херцогинята го обитаваха заедно. А нямаше никакво намерение да го напуска.

Арлингтън изостави сдържаността и превъзходството си. Знаеше, че херцогът лъже, но предложението му се понрави. Защото влиянието на Амбър върху краля беше голямо и създаваше неприятности. Ако тя заминеше, щеше да има поне една жена по-малко за наблюдение. Беше сигурен, че Бъкингам се е уплашил твърде много от намерението си да го убие.

— Мисля, че знам начин, който да я накара да напусне незабавно и с радост Англия — каза той.

— Но как, за бога?

— Нека ваша светлост се довери на мен. Ако не успея, ще направите каквото искате с нея, и то с моята благословия…

Амбър седеше в каретата и късаше нервно дантеленото ветрило, което бе взела съвсем случайно на излизане от дома си. Беше толкова рано, че мъглата скриваше дърветата по Стренд и покривите на къщите не можеха да се видят. Чувстваше се уморена и болна и почти съжаляваше, че е дошла, защото мисълта за среща с него я изпълваше с ужас.

Няколко дни преди това беше подкупила един от пажовете в дома на Алмсбъри и преди три четвърти час беше дошъл да я предупреди, че негово превъзходителство отива на пристанището. Амбър спеше дълбоко, когато се появи, но навлече набързо дрехите си, едва вчеса косите си и тръгна. Докато чакаше, се опита да се напудри с разтреперана ръка и да сложи малко червило на устните си, но плахите и очи бяха отправени повече към прозорчето на колата, отколкото към огледалото. Струваше й се, че стои тук от часове. Сигурно е заминал! Най-сетне дори почна да се надява, че е така, защото, колкото силно и отчаяно да беше желанието да го види, страхът й може би беше още по-голям.

Изведнъж притаи дъх, поизправи се в седалката, цялата нащрек, и изпусна на коленете си огледалото и пудриерата. Голямата врата на Алмсбъри Хаус току-що се беше отворила.

Докато наблюдаваше със страстно безпокойство, Брус и графът излязоха, казаха нещо на някого зад тях и заслизаха по стъпалата. Нито един от двамата не обърна внимание на екипажа, спрял пред вратата, почти невидим в мъглата. Те постояха две-три минути, като говореха и чакаха конете си. После се метнаха на седлата и се отправиха към нея, без да бързат.

Вцепенена и разтреперана от вълнение, Амбър чакаше нещастна и убедена, че не ще има смелостта да го заговори. Но когато мина покрай колата й, се наведе от отвореното прозорче и извика:

— Лорд Карлтън!

Двамата мъже обърнаха бързо глави. По лицето на Брус пробягна изненада и той дръпна юздите на коня си. Полуизвърнат на седлото я погледна:

— Госпожо?

Той сякаш говореше с непозната. Амбър почувства, че гърлото й се свива. Имаше желание да извика: „Обичай ме само още един миг, мили! Остави ми поне добър спомен!“

Тя заговори много кротко:

— Надявам се, че нейна светлост е възстановила здравето си?

— Да. Благодаря ви.

Амбър търсеше пламенно погледа му. Трябваше да е останало нещо от всичките тези години, през които се бяха познавали и обичали. Но студените му зелени очи я гледаха без вълнение и без спомени.

— Скоро ли ще заминете?

— Още днес, ако вятърът е благоприятен.

Амбър съзнаваше, че става смешна. С голямо усилие тя прошепна:

— Желая ви приятно пътуване, милорд!

И като наведе очи, вдигна стиснатия си юмрук към устата.

— Благодаря, госпожо! Сбогом!

Той сложи отново шапката си и двамата мъже пришпориха леко конете си. Амбър остана дълго вцепенена и после като избухна в ридание, викна на кочияша:

— Карайте!

Колата направи кръг и потегли. Тя се бореше със себе си в продължение на няколко секунди, но най-сетне не можа да се сдържи. Смъквайки се на колене, избърса с ръка малкото задно прозорче. Те бяха вече далеч, носещата се на талази мъгла ги закриваше и тя не можа да различи кой от двамата е Брус.

По обяд малкият паж се появи отново и й съобщи, че лорд и лейди Карлтън току-що са отплавали с една от кралските яхти, с които видните личности прекосяваха Канала.

На другия ден следобед й донесе писмо от лорд Бъкхърст, който бе отпътувал със същия кораб.

Ваша светлост — пишеше той, — смятам, че тази новина ще ви интересува. Лейди Карлтън се разболя внезапно и почина още преди да стигнем Кале. Казват, че негово благородие се завръща веднага в Америка.

Оставам, госпожо, ваш най-смирен слуга,

Бъкхърст

Точно в този момент не беше лесно да се намери място на някой кораб, защото повечето търговски кораби пътуваха два или три пъти през годината, и то в големи конвои. Но най-сетне Амбър откри един капитан, който заминаваше за Америка със своя стар кораб „Форчън“, и му предложи толкова голяма сума, че той се съгласи да натовари набързо и да вдигне платна още преди следващия прилив.

— Ще затворя къщата и ще съобщя, че отивам в провинцията — каза тя на Нан. — Не мога да взема много неща със себе си, но ще наредя да ми се изпратят.

— Не говорете така, госпожо! — предупреди я Нан. — Щастието, дошло поради нечия смърт, е лош късмет.

Амбър се отрезви веднага. Самата тя се страхуваше, че е толкова щастлива, боеше се да благодари на бога, че се е случило точно онова, което желаеше. Ето защо реши да не мисли повече за случилото се. А и беше много заета и възбудена. Казваше си, че е станало така, защото бог е пожелал и защото те винаги са били предопределени един за друг. Беше го казвала и на Брус след епидемията от чума — бяха създадени един за друг още от самото начало. Само че нему беше потребно дълго време, за да го разбере. Може би той все още не го съзнаваше, но щеше да си даде сметка за това, когато я види отново.

Амбър прекара нощта в Уайтхол, като се преструваше, че всичко е постарому, а Нан остана в Рейвънспър Хаус да опакова багажа и да приготви децата и техните бавачки. Общо бяха десет души: Амбър, Нан, Големия Джон, Тенси, Сюзън, Чарлс с техните четири бавачки. И кучето, разбира се. Когато се върна в полунощ от театъра, Амбър дори не се опита да заспи. Преоблече се и се залови да преглежда нервно нещата си, за да реши какво ще поръча да й изпратят.

Не беше в състояние да мисли или да вземе каквото и да било решение. Малко преди пет часа слугата дойде да й каже, че след час „Форчън“ е готов да вдигне котва.

Амбър грабна пелерината си, наметна се, изпусна ръкавиците си, вдигна ги, тръгна към вратата, върна се тичешком, да вземе ветрилото си, излезе в коридора и на половината път си спомни, че е забравила да вземе маската си. Върна се машинално, после прошепна: „О, да върви по дяволите!“ И продължи пътя си. Колата й я чакаше пред двореца още с настъпването на нощта. С Нан и другите щяха да се срещнат на пристанището.

Когато влизаше в голямата галерия при изхода на коридора, Амбър се сблъска с група мъже, които напускаха апартаментите на лорд Арлингтън. Беше още тъмно и слугата, който ги придружаваше, носеше факла. Изненадана, Амбър спря изведнъж, после тръгна отново. Не им обърна никакво внимание и мина край тях, без да ги погледне, когато познат глас я повика:

— Добро утро, ваша светлост!

Вдигна очи и видя барона. Обхваната от ужас, Амбър помисли за миг, че кралят е разбрал намеренията й и го е изпратил да я възпре. В същия миг Бъкингам се отдели от групата и тръгна към нея. О, това беше заговор! Сигурна беше. Но нищо нямате да й попречи да замине, нищо на света! Без да обръща внимание на херцога, вдигна глава с предизвикателно движение и погледна Арлингтън.

— Милорд?

Гласът й беше студен, твърд.

— Ваша светлост е много ранобудна!

Една лесна лъжа дойде на устните й.

— Лейди Алмсбъри е болна и е изпратила да ме повикат. Но не е ли твърде рано за вас, милорд? — додаде злъчно.

— Вярно е, госпожо. Изпълнявам мисия от най-голяма важност. Току-що научих, че сестрата на краля е починала вчера сутринта.

За миг Амбър забрави собствените си проблеми.

— Менет! — повтори тя. — Менет мъртва?

— Да, госпожо!

Той наведе глава.

— О, страшно съжалявам!

За миг изпита дълбоко състрадание към Чарлс.

Баронът вдигна глава и Амбър видя, че в очите му блестят някакви игриви пламъчета. После хвърли бърз поглед към Бъкингам — той й се усмихваше. Изглежда, и двамата й се присмиваха. Защо? Какво знаеха? Какво се беше случило? Трябва да е нещо, което я засягаше, нещо неприятно, за да бъдат толкова доволни.

Но с неочаквано облекчение Амбър осъзна, че това вече нямаше значение. След час напускаше Англия завинаги, напускаше Уайтхол с неговите заговори и интриги. Никога нямаше да се върне, никога. Вчера дори не би повярвала, че може да бъде толкова щастлива при мисълта, че напуска Англия.

„Така се наситих на всички ви!“ — помисли тя, но Арлингтън заговори отново:

— Не искам да ви задържам, госпожо. И вашите занимания са важни. Не закъснявайте!

Амбър направи реверанс, баронът се поклони и те се разделиха.

Бъкингам я погледна през рамо. Арлингтън дори не се обърна, но двамата мъже се усмихнаха.

— На добър час! — измърмори херцогът и се засмя.

— Господи! Бих искал да видя лицето й, когато пристигне във Вирджиния и завари лейди Карлтън в отлично здраве. Моите поздравления, сър. Вашият план успя по-добре, отколкото смеех да се надявам. Най-после се отървахме от тази неприятна особа!

— Нейна светлост си отива — каза Арлингтън, — но с това спокойствието няма да се възвърне в Уайтхол.

Говореше с многозначителен тон и Бъкингам му хвърли бърз и недоверчив поглед. Но лицето на Арлингтън остана непроницаемо.

— Елате, ваша светлост, тази сутрин ви предстои да се занимавате с важни дела.

Амбър беше вдигнала полите си и се затича. Денят настъпваше и слънцето се прокрадваше над покривите на високите тухлени сгради. Колата я чакаше. Щом видя, че идва, слугата отвори вратичката и застана изпънат. Тя се засмя и щракна с пръсти, като забеляза сърмените ширити на ливреята му. Без да се смути, затвори вратичката, направи знак на кочияша и колата тръгна. Все още засмяна, Амбър се наведе и махна за сбогом към затворените прозорци.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.